PRAKTEJDER. FULIGULA SPECTABILIS. 



1441 



Häckar i Grönlands nordliga trakter, drar om hösten till dess 

 sydliga, som han icke lemnar om vintern, Fåbricius, 1780. Var 

 talrik, Såbine, 1826. Av 40 st., skjutna i dec— febr., hade 39 

 kvar sin näbbknöl, Faber. Knölen förminskas väl under vintern, 

 men försvinner ej. Från Nanortalik erhöll jag 2 gamla hanar, 

 skjutna i febr., den ene med betydlig, den andra utan näbbknöl, 

 se ovan. Fogeln ätes gerna, och knölen åts rå. Erhållen vid 

 Godhavn, Walker, 1860. Erhållen i övergång till full drägt d. 

 y 1847, ScHLEGEL, 1866. Träffades vid Fredrikshaab, Walker, 

 1860. 



På Island ganska sällsynt. Faber träffade en gång ett par 

 häckande på Vidöe bland tusentals Ejdrar under somrarna 1819 

 och 1820, men ej mer sedan hanen blivit fångad, Faber. Den 

 ft sistnämnda år drev en död hane i land. Folket sade, att när 

 Ejdern blev mycket gammal, fick han en näbbknol och kallades 

 då ^dor köngr, Ejderkung, h vilket visade, att fogeln var bekant 

 för isländarna, fastän åsigten om den för övrigt tydligen var oriktig. 



Till Färöarna kommer han mycket sällan. H. C. Muller, 

 1862, hade allenast sett en enda. Sommaren 1859 uppehöll sig 

 en enda vid Hestö, och man trodde säkert, att den hade parat 

 sig med en Ejder. Sommaren 1860 fick Muller en hane, som 

 nog hade blivit vingskjuten; han förtärde gerna både säd och fisk, 

 men dog efter 14 dygn. 



Träffades i Isfjorden av S. Loven 1837; i Bellsund av Sun- 

 devall, som träffade flere honor och yngre hanar omkring d. I 

 1838, av Nordenskiöld, 1858, ej allmän. Häckar ingalunda allmänt 

 på Spetsbergen. Malmgren påstår 1863, att Ejdern icke häckar på 

 Spetsbergens kuster ovanom 79,5* och träffades icke en gång under 

 hela resan. Beecheys uppgift 1818, att den skulle vara allmän, 

 beror helt säkert på en förvexling med Ejdern. Är sällsyntare än 



F. molL^ v. Heuglin, 1871. På Beeren Eiland honor och unga fog- 

 lar d. ^^^ flockvis, men endast 2 — 3 gamla hanar. På Dundö, Tu- 

 senöarna och i Storfjorden, v. Heuglin, 1871. Häckade 1873, men 

 icke 1858 och 1864, på Axels Öar i Bellsund i ringa antal bland Ejder. 



Han har ej blivit funnen häckande i Skandinavien. E'innes 

 å Finmarkens och Nordlandens kuster om vintern; sydligare en- 

 samma individer, såsom vid Helgeland, Trondhjem, Grimstad, 

 Hvalöarna, Barth, Collett, 1868, m. fl. Kommer till det inre 

 av Varangerfjorden i stora, täta flockar efter medlet av okt. och 

 drager hit och dit, sökande föda. De unga komma i början av 

 okt.; häckar ej här, Schrader, 1853; erhållen härifrån, Schlegel, 

 1866. SoMMERFELT i N^sscby säger 1861, att den finnes här 

 endast i ringa antal, hvilket dock vederlägges av andra uppgifter. 

 I sundet vid Tromsö komma somliga år i jan. och febr. tusental 

 i täta flockar och äro skyggare än Ejdern, de lemnade 1876 kusten 

 av Varangerfjorden i juni; en hade förtärt en Agonus cataphractus 

 om 150 m.m.. Gollett, 1866—77, och enl. meddel. 1879 av Nordvi. 

 Flere hanar sågos bland Ejder sittande på ett skär i Malström- 

 men; var känd av fiskare, hvilka omtalade Vild Ejder, som var 

 gammal fogel, som ej fortplantade sig, Boie, 1822; troligtvis var 

 detta även ifrågavarande art, som ej fortplantade sig på platsen. 

 Erhållen vid Trondhjem, kallas Erkonge, Rasch, 1838. Visar 

 sig i okt.— apr., men fortplantar sig ej, Barth, 1869. 



Uti Norrland sällsynt, enl. Linné, 1761; i Mus. Adolph. Fri- 

 der. 1764 omtalas båda könen, hanen med 7 par stjertpennor, ho- 

 nan med 6 par. Träfi'ad i Gevle(?), Hartman, 1859. I Stockholms 

 skärgård på de yttersta skären sällsynt, bortflyttar sedan isen gått 

 bort. Förtär musslor, Ödmann. Å Mörkö högst sällsynt, kallas 

 Kam-Gudunge, Ekström, 1828. Förekom med Ejder i skär- 

 gården och fäldes någon gång för utlagda ådvettar, Ekström, 



