SVÄRTA. FULIGULA FUSCA. 



1453 



Erhållen nära Godthaab, Reinhardt, 1879, men tillhör ej 

 annars dess område. Ej träflfad på Island. På någon av Fär- 

 öarna endast träffad en gång, kallad Åndt, H. C. Mullek, 1882. 



PoNTOPPiDAN säger 1754, att hon lägger 10 — 12 ägg oeh att 

 'båda' könen ruva; kallas Hav-Aare. Kommer till Varangerfjord, 

 69 — 70° n. br., i medlet av maj; häckar nära fjorden vid vatten- 

 dragen i bergen. Boet är konstlöst och bygdt av strå och blad, 

 blandade med fogelns fjädrar; lägger i medlet av juni omkring 

 8 'ågg] bortflyttar i medlet av okt., Schrader, 1853. I Norge 

 talrik, häckar vid bäckar och sjöar från Finmarken, går i bergen 

 upp till björkregionen. Om vintern vid Tromsö, 69° 30' n. br., till 

 landets sydliga delar. Häckar allmänt, bortflyttar ofta icke förr 

 än i slutet av okt., enl. meddel. av Nordvi. Iakttogs d. V 1884 

 vid Pulmak, Chapman, 1885. På Dovre träffad av Boie 1817; 

 häckande sällsynt, Collett, 1865. Är vår och höst allmän i 

 Kristianiafjorden, häckar i fjellvatten, kommer tillbaka flockvis 

 till fjorden, Rasch, 1838. Häckade förr i Kristianiafjorden, hvil- 

 ket numera icke inträffar. Drar S.-iit i okt» och nov. På Hval- 

 öarna allmän under flyttning, Collett, 1864—66. Små, dun- 

 klädda ungar träffas till medlet av aug.; hanarna draga tillsam- 

 mans för sig sjelva i de sjöar^ vid hvilka ungarna utkläckas. 

 Åtskilliga flockar av troligtvis oparade foglar hålla sig om som- 

 maren vid kusterna. Kommer till Norge i senare hälvten av apr.; 

 drager i början av juni till häckplatserna; återkommer till kusten 

 i midten av sept.; en stor del övervintrar. Ar ganska skygg, tar 

 till flygten på 100 — 150 alnars avstånd. De äro seglivade, tåla 

 grova hagel. Köttet sämst av alla Dykänders, Barth, 1881. 



Häckar vid Muonioniska, Nordmann, 1864; förekommer här, 

 men är talrikare omkring Kautokeino; lägger 7 — 8 'åggj oftast långt 



Sundev all t Svenska foglarna; forts, af Kinberg, 1881-6. 



inne i skogen under något träd eller buske, enl. uppteckning av 

 Knoblock. 



I Ume, Pite och Lule lappmarker 1845 allmän till fjellen; 

 sågs i fjellsjöar inom björkregionen och påstods der hacka och 

 rugga; i större mängd på sjöarna i skogslandet. Lövenhjelm, 

 1854. Sågs vid Fahnby på Sundsjön i medl. av juni 1857, Meves, 

 1858. Häckar ej sällan i Jemtland vid Svartsjöarna i Frösö soc- 

 ken, Mosjön i Kyrkas, Ånnsjön och Skurdalssjön, Olsson, 1882. 

 Häckar allmänt i trakten av Gevle; kommer vanligtvis i midten 

 av maj, C. Hartman, 1859. I Upsalatrakten vår och höst säll- 

 synt, Mesch, 1844. Lemningar av fogeln funna i svartmyllan på 

 Björkö, Stolpe, 1873. I Stockholms skärgård talrik, kommer 

 och häckar sent, Ödmann. Vid Sandhamn 1884 d. ¥ kl. 3 — 4 e. m. 

 iakttogs en mindre flock på flyttning, vid Ö. vind, enl. meddel. 

 av O. Ekbohrn. Torgfördes i Stockholm för få år sedan ej sällan 

 i maj, se ovan. Häckade 1863 på Bergö vid Hasselö. Som fo- 

 geln lätt skjutes för vettar och äggen tagas, minskas antalet tro- 

 ligen år efter år, Holloren, 1872. På Mörkö ej sällsynt; kallas 

 i skärgården Svart, Ekström, 1828 — 32. I Södermanlands skär- 

 gård allmän, häckar; ungar i dundrägt d. ^i 1870, nykläckt unge 

 d. ¥; bo med 'ågg funna d. ¥ 1871, ruvade d. ¥, Sundström, 

 1872. Var förr talrik, men är numera sällsynt i skärgården utan- 

 för Norrköping, har der blivit utrotad, enl. meddel. av Lundborg, 

 som 1864 ansåg, att den behövde skyddas. 



På Gotland vanlig, häckar, Wallengren, 1853. Häckar tal- 

 rikt på Skeneholmen, Holtz, 1868. Ännu temligen talrikt häc- 

 kande, men avtager betydligt i antal till följd av äggens bortta- 

 gande och det fördervliga skyttet för vettar; kallas Svart eller 

 Svört, KoLMODiN, 1871; ävenså enl. meddel. 1884 av Stenström. 

 Häckar sällan på Oland^ men är om höst och vinter allmän, 



227 



