1528 



ALFOGEL. FULIGULA GLACIALIS. 



flyttning; allmän under vintern vid kusterna av Nova Scotia, New 

 Brunswick och Maine, Dresser, och förekommer ända till S. Ca- 

 rolina och på de stora sjöarna, Coues. Erhållen i Bay of Fundi, 

 Dresser. I N. Illinois på öppna vatten under vintern, Nehrling, 

 1886. Om vintern på sjön Michigan, Ridgway, 1871. 



På Aleuterna erhållen, Schleöel. På Vancouver-ön, Brown, 

 1868. På vestkusten vid S:t Michael mycket allmän, Bannister, 

 Dall; mycket sällsynt på Yukon; vid Nulato en d. å, då floden 

 var full av drivis; häckar vid hvarje bäck, Dall. På Prybilov- 

 öarna, S:t Paul, häckande i begränsadt antal, Elliot, Dresser. 

 Iakttagen på Alaska d. \\ ¥. Sover stundom på havet. India- 

 nerna tro dera vara barn, som drunknat i havet, G. Hartlaub, 

 1883. Talrik i Behrings hav från apr. till hösten 1885, Matschie, 



ZlEMER, 1885. 



Alfogeln, isynnerhet ung fogel, är ej särdeles skygg. Han 

 är mycket livlig och i ständig rörelse. Håller sig ofta i stora 

 flockar och under den mesta tiden i havet; drar undan för isen 

 vid kusterna och söker då stundom inre öppna vattendrag, drar 

 om aftonen åt havet, om morgonen in i vikarna. Flyttar mot 

 norden mest om natten, sällan om dagen och då mycket högt och 

 på sned linie. 



Lätet låter som 'vock vock', eller 'ou lek' eller 'a a gleck', 

 Preen, eller 'auh a u lick'. Han skriker ständigt 'au au lik 

 a a a au lik', Faber; det är klangfullt 'ala' eller 'alek', derav 

 namnet Havelie, Barth. Lätet av en flock är högt och ange- 

 nämt. Det är starkt, och indianerna kalla dem 'Old squaw', eme- 

 dan de likasom en squaw alltjemt kackla och omöjligt under 

 längre tid kunna hålla munnen. 



Han bär stjerten upplyftad, även vid simning, hanen stundom 

 rakt upp. Flygten är mycket snabb. Han dyker skickligt och 



stannar länge under vattenytan; han kan, enl. Holb0ll, dyka till 

 48 fots djup. Sårade dyka de till bottnen, och det säges, att de 

 bita sig fast der och dö, Collin. Han är mycket vaksam, men 

 mindre då han söker sin föda. Skrämd dyker han genast eller 

 lyfter hastigt. Hans föda är mycket olika på olika platser. 

 Vid Grönland isynnerhet Modiola faba^ Margarita helicina^ Tellina^ 

 Mya arenaria^ amfipoder, Holb^ll. Vid häckplatser på Island 

 har han endast vattenväxter i magen, Faber; vid Tromsö i juni 

 fln tång, växtdelar, vid Eidsvold PAry^an^a-l ärver och deras 

 bon, Collett; under vintern i Bohuslän små fiskar, isynnerhet 

 Gobius bipunctatus^ W. v. Wriöht. Vid Danmark musslor och 

 sniglar. Vid Nov. Semlja förtär han Natica, v. Heuglin. I S. de- 

 len av Östersjön: skal- och blötdjur, Hörnschuch, Schilling; 

 mollusker, Mytilus edulis^ Cardium edule^ Tellina cornea m. fl., 

 yngel av Flundror och Torsk m. fl., sällan insekter, ofta frön, 

 knoppar och andra växtdelar, enl. Natjmann. Vid Borkum: små 

 Mytilus edulis, Tellina solidula och krustaceer; vid Irland Rissoa 

 ulvce med flere arter, små Cerithium reticulatum^ Nucula mar ga- 

 ritacea, Gamrnaridw? Crangon vulgär is. 



Han fortplantar sig i tredje året, Holboll. Häckar nä- 

 stan alltid vid sött vatten. Boet har i bottnen dun av modren, 

 hvarmed hon även täcker äggen. Vanligtvis träff^as det under 

 pilbuskar, Salix glauca. Boen äro än platta, än djupa, runda, med 

 bädd av sparsamt dun. Makarna vaka noga över hvarandra, 

 om den ena skjutes, slår den andra omkring henne. Sedan un 

 garna blivit utkläckta, bliva makarna mycket varsammare än förut. 

 Hanarna låta höra sin klingande, långt ljudande stämma hvarje 

 tid på dagen, så länge honan lägger 'Åg^^ men ej senare. De 

 foglar, som ej äro upptagna med äggläggning eller ruvning, slå 

 sig tillsammans i stora flockar. 



