1540 



STORSKRAKE. MERGUS MERGANSER. 



spridd under vintern, fångas i mängd i trakten av Tientsin och 

 Peking, men ej träffad under sommaren, David, Oustalet, 1877. 



På Japan erhållen av v. Siebold, Schleöel, 1866, under 

 flyttning. Allmän på Japan i floderna, Swinhoe, 1875; på Yezo 

 och Rukugogawa, Blakiston, Pryer, 1878. Hane och hona er- 

 hållna i Hakodadi, Swinhoe, 1875. 



I Nordamerika har han vidsträckt utbredning, häckar i de 

 nordliga trakterna, på flyttning under vintern i de sydliga. Häc- 

 kar i 'New Brunswick, flyttar till Texas, Dresser, 1866. Träffas 

 i Hudson bay, vesterut till Rocky mountains, Blakiston, 1863. 

 I Montreal, Hall, 1862. I Illinois under vintern, Ridgway, 1871. 

 Erhållen i N. Amerikas sydstater, Schlegel, 1866. 



På Aleutiska öarna, Dall, vid Sitka, Bischoef, Dresser. 

 På Alaska erhållen d. ¥. På Ounalaska, enl. Dall, hvilket be- 

 tvivlas av Matschie och Ziemer, 1885. Förekommer i Kalifor- 

 nien och går söderut till Mexiko, Finsch. Den amerikanska Stor- 

 skraken har blivit ansedd såsom en egen art eller såsom en va- 

 rietet av vår. Olikheter mellan den och Europas påpekas av 

 Finsch, 1873. 



Storskraken är ganska skygg. Lätet, 'kärr' eller 'korr', är 

 skarpt, ungarnas läte är 'pip pip'. 



Dess flygt är ganska snabb; han flyger rakt och ofta högt. 

 Då han dyker i fritt vatten, kommer han åter till vattenytan 

 på 50—60 fots avstånd och deröver. Om Körfogeln, såsom 

 den kallades, säger Ilström 1749, att den bortflyttar om hö- 

 sten vid isläggningen, återkommer i slutet av mars eller början 

 av april.; är då mager och 'utflugen'. Efter 2—3 veckors vistande 

 på sina vanliga hviloställen, skyndar han bort att föröka sin slägt. 

 Sedan detta skett och han kommit tillbaka mot hösten, driver 

 han fisken från vassen och landet ut på djupet, då foglarna lägga 



sig i en linie över sjön och driva fisken in i någon vik, hvarefter 

 den drives in i 'fiskehus', om sådant der finnes. Födan utgöres 

 huvudsakligen av småfisk, men även av andra mindre vattendjur. 

 De fiska gemensamt och dyka nästan liktidigt, men komma 

 spridda och oregelbundet åter till vattenytan. Förtär på Island 

 vid floderna vattenväxter, på havet småfisk, Faber; även vatten- 

 insekter, larver. De unga även Gäster ostens^ Kr ti per. Hos oss 

 förtär han fisk, mask, insekter, stundom vattenväxter. En hade 

 förtärt en 18 tum och 2 st. 5 — 6 tum långa Gäddor, Ohlsoi^. 

 Hos de flesta träffas lemningar efter fisk jemte groft grus. I 

 Orkedalen en Salmo eriox^ 340 m.m. lång, Collett. På Irland 

 en Gädda om 8V2 tums längd. Ål IIV2 tum, med grus, fullvuxen 

 Trochus cinerarius; en hade förtärt 49 Aborrar om 3 tum, Thomp- 

 son. I sydliga trakter även Grodor. I N. Amerika i apr. hade 

 en tagit en Ål med omkrets av 40 m.m. 



Häckar stundom på marken i stenrös, bergskrevor och ofta 

 i träd, understundom 8—30 fot högt eller i gamla fogelbon, stun- 

 dom inne i en skog samt i holkar. Häckar i slutet av apr. eller 

 början av maj. Honan ligger på vattnet med vågrätt utsträckt 

 hals, stundom en fjerdedels timma väntande på hanen. Boet ut- 

 göres än av en håla i marken med växtdelar, under ruvningen 

 med bädd av eget dun, än träffas det under en buske. Ho- 

 nan lägger 8—10, sällan 15 ägg; vid småningom skeende skatt- 

 ning lägger hon 30—40 st. Honan ruvar ensam. Förlora un- 

 . garna modern, åtager sig en annan deras vård. De gamla ha- 

 narna samla sig i stora flockar efter fortplantningen, så ock yngre 

 foglar. De utkläckta ungarna bäras av modern i näbbet till vat- 

 ten. Man säger, att hon tager ungarna på ryggen och flyger med 

 dem till vatten, och att hon lägger dem på vattnet med ryggen 

 nedåt, Ekström, Hollgren; båda berättelserna härleda sig från 



