STORSKRAKE. MERGUS MERGANSER,. 



1541 



skärgårdsbor. Enligt andra bär modern ungarna i näbbet till 

 vatten. 



A. Langman, Rådman i Trosa, skrev följande: 'I händelse ännu ingen 

 bestämd t uppgivit på hvad sätt Hålskräckan transporterar ungarna från 

 sitt bo, som hon vanligen har i ihåliga träd, tre till fem famnar från mar- 

 ken, får jag härmed upplysa, att det sker på följande vis. Hålskräckan ta- 

 ger med sin näbb en unge i sender över halsen, och förer den med sakta 

 fart ned till närmaste vatten, der hon lägger den på ryggen och låter den 

 ^igg^ pä detta vis, till dess hon fått alla ungarna i vattnet. Då vänder hon 

 dem, utsträcker sina vingar och sänker sig så djupt ned i vattnet, att un- 

 garna utan svårighet kunna uppkomma på hennes rygg. Derpå beger hon 

 sig genast till ett ställe, der passande föda finnes, hvilken hon till en början 

 sjelv upptager åt dem, likväl på det sätt, att de icke få den alldeles uppe 

 i vattenbrynet, utan något litet derunder, troligen på det de må lära sig 

 sjelva dyka till bottnen efter den. Sedan jag åsett allt detta, lät jag Skräc- 

 kan bliva mig varse, då hon genast nedhukade sig, tog ungarna på sin rygg 

 och aflägsnade sig utåt havet.' 1858. 



Att modern tar ungarna på ryggen anses osannolikt av W, v. 

 WRiaHT. Den har, enl. Blåsius, 1861, parat sig med A. clang. 



Han skjutes ofta för bulvan, fångas i vak eller fisknät, men 

 är annars ofta svår att komma inom håll. Ungarna skjutas från 

 bakhåll å stranden. Köttet är tranigt och dåligt, men bättre än 

 det av Lommar och Måsar, enl. Bergitjs, 1787. Skilnaden är 

 dock ej betydlig. Åts, enl. BEnaius, allmänt i Österrike. I Stock- 

 holms skärgård ätes den även av folket, och torgförd finner den 

 även köpare. På Gotland anses den ej ätbar, skjutes för fjäderns 



skull, hvilken är god. — Han är skadlig för fisket. 



Han är emellertid nyttig för sin goda fjäder, och köttet användes av 

 skärgårdsfolk och åländingar, hvilka fånga den i mängd; den insaltas, tor- 

 kas och rökes som gåshalvor. Egaren till ett fiskehus har der av honom 

 hela sin vinterföda. 'Han bör på allt sätt skyddas', Ilström, 1749„ 



Om dess underhåll i tamt tillstånd må anföras följande: 



Ch. Wagner, 1862, höll dem tama, de infångade insläpptes på en liten 

 gård med en ingrävd, brädfodrad liten dam. De ville i början ej sjelvmant 

 äta. Derför stoppades dagligen en fisk av passande storlek i svalget på 



Sundevall, Svensha foglarna, forts, af Kinherg, 1881'6, 



hvar och en, men som de ville befria sig från honom, satte man en gummi- 

 ring om halsen. Efter 5—6 dagar stoppades de med oxlever, derefter ox- 

 lungor. Efter 10 dagar behövdes ej ringen mera, och de åto nu sjelvmant 

 fisk och köttaffall och blevo snart så tama, att de togo födan ur handen och 

 i nödfall till och med bröd. Vid övergång från fiskföda till blandad föda 

 dö två tredjedelar; de återstående bliva av vegetabilisk föda feta och väl- 

 behållna. Köttet förbättras troligen även härigenom. 



Bland fjädrarna leva: 



Docophorus icterodes Nitzsch; D, bipunctalis GlEB. och Lipeiirus tern- 

 poralis Nitszch. 



Inelvsmaskar: 



Ascaris spiculigera Billingh. och A. mergi Bill., i matstrupen; Hy- 

 striehis coronatus MoIj., inkapslad i körtelmagen; II. tuUfex DiES., i en svulst 

 i matstrupen; Spiroptera crassicauda MoL., i muskelmagens hinnor; AcaniJio- 

 phorus tenuis v. Linst., i matstrupen; Tricliosoma hrevicolle EuD.; Echino- 

 rliynchushystrixBmMS.', E, polymorphus Brems.; Distomum concaviun Chepl.; 

 I), oxycephalum RuD.; D. glohulus RuD; Monostomum atienuatum RuD.; Holo- 

 stomum gracile Duj.; Tmiia gracilis RuD.; T. tenuirostris RuD.; T. multisiri- 

 ata RuD.; Ligula digramma Crepl.; L. monogramma Crepl.; Schistocephalus 

 dimorphus Crepl. och BotJmocephalus ditremus Dies., alla i tarmkanalen. 



Mergus magnus Gesn., Av. 1555, 129. 



Merganser Gesn., 1. c. 126. Gesn. Red. 1669, 108 et Mergus JEthyia 101-3. 



Aldr., Orn, III 1635, C. 63, p. 84; XIX, 3, 64. Ray, Syn. 1713, 134. 



Briss., Orn. VI 231. 

 Mergus cirrhatus s. longwostra major Gesn., Av. 129. Aldr., Orn. C. 60, 



p. 83; C. m, p. 83. 

 Anas raucedula et Mergus ruber Gesn., 1. c. 128. Aldr., 1. c. 60, p. 83. 

 Merganser Gesneri Worm, Mus. 1655, 300 (felaktigt kallad Geir-fugl). 

 Castor Fiber Belon, L'hist. des Oysseaux 1555, 163; + Piette L c. 171-2. 

 Merganser albiis, Castor s. Fiber, Mergus cirratus Aldr., 1. c. p. 83-4. 



JoHNST., 134, t. 47. 

 Skrseckior, Wiedehopfen, Scheffér, Lapp. Frankf. a. M. 1676, 392. 

 Mergus sei^ratus longir öster major Rat, Syn. 1713, 134. 



Vrakfogel Lin., Tal om märkv. hos ins. Sth. 1739, p. 4; 2:a uppL 1747, p. 5. 

 Mergus merganser L., S.N. II 1740, 46; + Skräck a L., ÖL resa 1745, 49; Ard, 



L., Gothl. resa 1745, 166; Mergus n. 113 L., Pn. 1 1746, 40; S.N. VI 1748, 



23; X 1758, 129; Fn. II 1761, 47; S.N. XII 1766, 208, + M, castor 



L., 1. c. 209. Ilström, V. A. H. 1749, 190. BrIjnn., Orn. 1764, n. 92. 



238 



