24 267 



1863 p. 384) har oia Dyrenes Udbredning i Havets Dybder ined- 

 deelt Anskuelser, der formodenOig for en stor Deel ere begrLin- 

 dede paa de af den svenske Spitsbergsexpedition i 1861 anstilledc 

 Sonderinger. Han aulager, „at der fra 60 — 80 Favne ned til de 

 største Dybder, fra hvilke vi hidtil kjende noget Dyreliv, i det 

 mindste overalt hvor Bunden er bedækket med det fine Mudder, 

 som man med et almindeligt Eavu pleier at kalde Leer, raader, 

 fra Pol til Pol under alle Bredegrader, en Fauna af 

 den samme alniindelige Characteer, hvoraf endeel Arter 

 have en meget vid Udbredning." 



At der i alle Jordens Have, fra Pol til Pol i alle Breder, 

 skulde existere en Dybvands-Fauna af den samme almindelige 

 Characteer, synes dog for Øieblikket ikke at være Andet eller 

 Mere end en Hypothese, for hvilken Bevisevne endnu skyldes — 

 hvorvél jeg ikke ganske vil benægte Mueligheden af, at der maaskee 

 i Faunaen i de større Dybder kan herske en større Eensformighed 

 end hidtil autaget. Men jeg maa dog herved bemærke, at vi, 

 med Undtagelse af Nordhavet, næsten slet ikke kjende Dybvands- 

 Faunaen i de øvrige, især de æqvatoriale, Have og følgelig saa- 

 godtsom Intet vide om dens „almindelige Characteer." 



Det Eneste, Loven anfører til Støtte for sin Paastand, er, 

 „at der i de antarktiske Have skal findes Former af Mollusker 

 og Crustaceer, hvilke vise deels generisk Overeensstemmelse deels 

 næsten (!) specifisk Identitet med nordlige og høinordiske Former." 

 En vis Overeensstemmelse" i Physiognomie mellem de arktiske 

 og antarktiske Haves Fauna er vistnok umiskjendelig og allerede 

 for længe siden bleven bemærket. Granden hertil har man villet 

 finde i de lignende ydre Forholde, under hvilke begge Fauner 

 leve, skjøndt det vel maa indrømmes, at der hermed i Grunden 

 kun er Lidet sagt til Phænomenets Forklaring. Der er vistnok 

 ogsaa i begge Fauner ikke faa identiske Slægter; men nogen 

 faldstæudig Identitet af Arter er mig vitterligt hidtil ikke med 

 Evidence beviist. Loven udirykker sig ogsaa herom noget ube- 

 stemt, naar han taler om „ncesten specifisk Identitet," hvilket i 

 Grunden ingen Identitet er; thi Identiteten maa for at svare til 



