46 B. Kaalaas. 



Man vil tvertimod straks slutte, at denne floragruppes omraade 

 i Norge maa være særdeles vidtstrakt. Saa er da i virkelig- 

 heden ogsaa tilfældet. Det indbefatter den største del af 

 landets arktiske egne: Finmarken, Tromsø og den nordligste 

 del af Nordland alene med nndtagelse af de allerlaveste og i 

 klimatisk henseende mest begunstigede strøg, og strækker sig 

 herfra sydover gjennem Norges vidtløftige fjeldtrakter, hvis 

 flora for den væsenthgste del dannes af denne gruppes arter^ 

 lige indtil fjeldmassens sydligste udløbere i Nedenæs, Lister- 

 Mandals og Stavanger amter. Med den aftagende geografiske 

 bredde stiger naturligvis det belte paa fjeldene, hvor den 

 arktisk-alpine flora er raadende, stadig høiere over havet. I 

 det centrale og sydlige Norge kan grænsen gjennemsnitlig 

 sættes til 1000 — 1100 meter paa fjeldmassens østre skraaning. 

 Paa den vestlige side, i Bergens stift, Ugger grænsen betydelig: 

 lavere, især paa fjeldene nærmest kysten, paa grund af den 

 store reginnængde og den ringe sommervarme, der ikke kan 

 smelte sneen til samme høide som i det østenfjeldske. Den 

 vil her passende kunne sættes til 8 — 900 meter. 



Den arktisk-alpine flora indbefatter sandsynligvis de arter,, 

 som først indvandrede i landet efter istiden. I det tidsrum,, 

 som umiddelbart fulgte efter denne, maa de saaledes have 

 udgjort den eneste herskende levermosvegetation i Norge, Hge- 

 som tilfældet nu er i de nordlige egne af GTrønland, paa 

 Spidsbergen og andre arktiske ølande. Under den senere ind- 

 vandring af arter tilhørende andre floragrupper, efterhvert 

 som landets isdække svandt og khmatet blev mildere, blev 

 den arktisk-alpine flora i det hele tilbagetrængt til landets 

 nordlige egne og til de høiere fjelde; men paa enkelte steder 

 i de lavere egne har de dog kuiuiet holde stand mod de nye 

 indvandrere, støttet af lokale forholde, der er særlig gunstige 

 for dem. Ligesom af fanerogame planter og løvmoser finder 

 vi derfor ogsaa elementer af den arktisk-alpine levermosflora 

 spredte over det hele land, selv i de laveste egne af det syd- 

 lige Norge. Det strøg af landet, hvor alpine former synes at 

 være sjeldnest, er kyststrækningen fra den svenske grænse i 

 Bohuslen over de y dre strøg af Kristianiafjorden og videre 

 sydover til henimod Kristiansand. Derimod er de temmeHg 

 hyppige paa landets sydspidse og i Bergens stift hge ned til 

 havet, og enkelte forekommer ogsaa i de lavere indlandsegne 



