Levermosernes udbredelse i Norge. 25 



til slet ikke undersøgte strækiiinger antagelig et ligesaa stort 

 areal som de gjennemsøgte. Mange af de egne, hvori bota- 

 nikere kar reist og gjort fund af levermoser; er ogsaa ganske 

 utilstrækkeligt undersøgte, idet opholdet kun kar været meget 

 kortvarigt, eller deres opmærksomked kun i underordnet grad 

 kar været rettet paa denne gruppe af planter, der kun leilig- 

 kedsvis er medtagne. Kun nogle faa strøg af ringe udstræk- 

 ning kan siges at være saa vel udforskede, at videre fund af 

 kepaticæ der ikke er synderlig sandsynlige, saaledes f. ex.: 

 Kristiania omegn, Dovre, Tjømø, Vestfjorddalen og tildels Salt- 

 dalen. Det er en selvfølge, at en udredning af levermosernes 

 udbredelse i vort land, baseret paa saa mangelfulde undersø- 

 gelser af iloraomraadet, maa komme til at blive feilagtig i 

 enkelte punkter. For de mer almindelig forekommende 

 arter kan allerede nu udbred eisen angives med nogenlunde 

 sikkerked, men derimod ikke altid for de mindre hyppige, 

 hvis udbredelsesomraade ofte maa fastsættes ved slutninger 

 fra deres optræden paa vidt adskilte steder. Særlig vil, naar 

 landets bryologiske undersøgelse bliver mere fuldstændig, de 

 nu kjendte nordgrænser og høidegrænser for arterne vise sig 

 at være forskjellige fra de virkelige i mange tilfælde. Vor 

 opfatning af de enkelte arters hyppighed vil ogsaa da bhve 

 modificeret i ikke uvæsentlig grad. Det kan tillige med tem- 

 melig stor sikkerhed siges, at Norges levermosflora i fremtiden 

 endnu vil faa en betydelig tilvækst i arternes antal, trods de 

 mange opdagelser, som paa dette felt er gjorte i de sidste aar. 

 At nye former ikke alene kan ventes paatrufne i de endnu 

 ikke bryologisk undersøgte dele af landet, men ogsaa i de i 

 den henseende bedre kjendte, derpaa har man det bedste bevis 

 i de mange opdagelser, som i de sidste 10 aar har fundet sted 

 paa Dovre og i kystegnene i Bergens stift, trods disse strøg 

 allerede tidligere havde været gjenstand for en temmehg nøi- 

 agtig gjenneniforskning. De egne, hvor der sandsynligvis er 

 størst udsigt til at støde paa ukjendte arter for vor flora, 

 tiu-de være fjeldtrakterne i den centrale og sydligste del af 

 landet, de arktiske egne og k3^ststrækningen i Stavanger amt 

 og Bergens stift, der sikkerhg endnu huser mange hidtil 

 uopdagede arter af den britiske mosfloras karakterplanter. 



Da det maa antages at være af interesse for vort lands 

 botanikere at faa oplysning om, hvilke egne af Norge der 



