Levermosernes Helbredelse i Norge. 227 



o'- 



Vigelen (Wf.); Troudhjenis omegn: Stenberget (M. BL), Ilsviken 

 (Wf.), Høvringen, 50 meter o. h. (Hg.). 



iSf. Trondhjem. Merakerfjeldene (M. Bl.) ; Andorfjekl i Snaasen 

 (Frdtz.). 



Nordland. Helgeland: Torget (Prdtz.) ; Vefsen: Skinfjeld i 

 Susendalen (Frdtz.) ; Rånen: Hammerø og Tombø i Nesne (Ax. Bl.), 

 Ramflaa i Hemnæs (Arn.), Ørtfjeld i Dnnderlandsdalen (Arn.) ; Sal- 

 ten: Ølfjeld (Arn. if. Bot. not. 1876 p. 14), Rørstad (Wahlenberg 

 if. Arn.), Stoffesdalsfjeld, 900 meter o. h. (Frdtz.), Nordalmindingen 

 (Frdtz.), Berghulnæs (Frdtz.); Ofoten: Fagernæs (Frdtz.), Fagernæs- 

 tind og Rombakbunden (Frdtz.): Lødingen paa Hindøen (E. V. Ek- 

 strand if. Bot. not. 1881). 



Tromsø, (rratangen: Coarvecokka, 900 meter o. h, (Frdtz.); 

 Tromsø (Th. Fries); Bardodalen: Rubben, Bergkletten, Veltfjeld^ 

 Salvaskarfjeld og Luotnavarra (Arn. if: d. anf. st.); Nordreissen: 

 Grakkovarra og C^abrus (Arn. if. d. anf. st.); Lyngen: Horsnæsfjeld 

 (Jg.); Renø (M. Bl,). 



FinmarJcen. Talvik (Zett. if. Mnsc. & Hep. Finm. i Sv. 

 Vetensk. Akad. Handl. 1874, col. Jg.); Alten (M. BL, Zett.), her 

 mangesteds if. Zett., Skaadavara (MIL); Kaafjord (M. BL, Zett.), 

 Sakkobani (MIL); Tanen: Styran, 100 m. o. h. (Frdtz.); Syd- 

 Varanger: Elvenæs (Frdtz.); Polmak (R. Collett). 



var. (j. alpimis (Hook). 



Jungermania setiformis ß. al]:)ina Hook. Brit. Jnng. t. 20 (1816). 

 Jnngermania filum Dum. SyU. Jung. p. 64 (1831). 

 BlepJiarostoina filum Lindb. Muse. Asiæ bor. p. 28 (1828). 

 Blepliarostoma suhinfegrum Lindb. in Journ. of Bot. 1887 p. 195. 



Denne varietet liar hos os i det hele taget omtrent samme 

 udbredelse som hovedformen, men er dog meget sjeldnere end 

 denne. Den bærer sit navn forsaavidt med urette, som den 

 ikke er hyppigst i de alpine egne, men tvertimod paa for- 

 holdsvis lavt liggende steder i den sydlige del af landet og 

 is-ær langs vestkysten, hvor den turde være næsten ligesaa 

 hyppig som formen a. — De største og kraftigst udviklede 

 exemplarer af Chand. setiformis træffer man derimod især j)aa 

 høifj eldet og i de arktiske egne. Lindberg har i denne varie- 

 tet formodet en egen art, hvortil der dog neppe er tilstrækkelig 

 grund ; den synes ved en mængde mellemf ormer at gaa over 

 i hovedformen uden nogen bestemt grænse, og vokser under- 

 tiden blandet med denne. 



15* 



