344 B. Kaalaas. 



naar den saaledes til mindst 1500 meter over havet. Jeg har 

 seet exemplarer fra mer end 150 forskjellige voksesteder i 

 landet og fra omtrent alle landets egne, hvorfor den i det 

 store og hele taget maa regnes til vore almindeHgste arter. 

 Dens hyppighed er dog langtfra jevn; især raader der en 

 stor forskjel i den henseende mellem Østlandet og vestkysten. 

 Medens den i Hamar, Kristiania og den østlige del af Kj:i- 

 stianssands stift er overordentlig almindehg, er den paa Vest- 

 landet fra Kristianssand til Trondhjem alt andet end hyppig. 

 I enkelte egne af Bergens stift, hvor moser har været sam- 

 lede, er den endog ikke paavist; især synes den at være 

 sjelden paa øerne langs kysten. Nordenfjelds synes den at 

 være temmelig almindehg omend ei i den grad som paa Øst- 

 landet. I alpine trakter forekommer den mest paa torvagtig 

 jord og er her langtfra sjelden, f. ex. paa Filefjeld, i Jotun- 

 fjeldene og paa Dovre. 



Naar Jungermania porpliyroleuca her er opført som egen 

 art, vil jeg ikke dermed have udtalt, at jeg befragter den 

 som vel karakteriseret og skilt fra Jungermania ventricosa. 

 Tvertimod er begge saa særdeles variable og gaar saaledes 

 over i hverandre, at det er ugjørhgt at trække nogén bestemt 

 og sikker grænse mellem dem; i mange tilfælde vil bestemmel- 

 sen til den ene eller anden art blive temmelig vilkaarlig. 

 Hvad man er vant til at betragte som Jungermania porphyro- 

 leuca, synes kun at være de mindre former med rødagtig 

 stengel, tætsiddende blade med mindre spidse bladlapper og 

 stær kt fortykkede celler af den samme art, hvis større, renere 

 grønne former med mere fjernstaaende blade og løsere cellevæv 

 pleier at betegnes som Jungermania ventricosa. Mellem de 

 extreme former af begge er der dog særdeles stor forskjeL 

 Denne synes imidlertid væsenthg at betinges af voksestedets 

 større eller mindre fugtighed og skygge, hvilket blandt andet 

 ogsaa viser sig deri, at J. ventricosa er langt almindeligere 

 end J. porphyroleuca paa vor vestkyst, hvor et fugtigt hav- 

 klima hersker, medens den sidste trives bedst paa Østlandet 

 med dets tørrere indlandsklima. Da denne afhandlings maal 

 ikke er levermosernes systematik, men væsentlig de enkelte 

 formers geografiske udbredelse inden vor floras omraade, har 

 jeg med hensyn til arternes begrænsning i regelen fulgt pro- 

 fessor Lindberg, saaledes ogsaa for denne arts vedkommende. 



