Levermoseriies iidbredelse i Norge. 391 



Älieularia scaîaris Cord, in Opiz. B eitr. 1, p. 652 (1829); Hartm. Skand. 

 fl. ed. 10, 2, p. 129 (1871). 



Denne art vokser paa fugfcig, sandig, leret eller torvagtig 

 jord, ved randen af veie og grøfter, paa siderne af hulveie, 

 paa lidet benyttede stier, paa sterile bakker og heder, meget 

 ofte ogsaa paa fagtige klipper, ved bredder af bække og elve 

 og ikke sjelden mellem spkagna og andre sunipmoser paa 

 vaade steder, altid paa kiselrigt underlag. Den danner i rege- 

 len temmelig tætte, flade grønne eller blaagrønne tuer, under- 

 tiden med et rødligt anstrøg ; paa skyggefulde og vaade steder 

 bliver tuerne mere oprette og pudeformige, men den fore- 

 kommer ogsaa særdeles kyppig indblandet mellem andre moser, 

 især paa fugtige fjeldskraaninger. Arten er i Norge udbredt 

 gjennem alle landets egne med undtagelse af kalktrakter fra 

 det sydligste indtil Hammerfest i Finmarken (70° 40' n. br.) 

 og fra havets niveau næsten til snegrænsen paa fjeldene. Jeg 

 har seet exemplarer fra omtrent 200 forskjellige voksesteder i 

 Norge, sydligst fra Mandal og nordligst fra Hammerfest. 

 Nardia Scolaris maa derfor i det hele taget ansees for en af 

 vore alleralmindeligste levermoser, dog er dens hyppighed 

 underkastet ikke saa ringe variationer i de forskjellige egne 

 af landet. Sin største hyppighed opnaar den udentvil inden 

 den atlantiske floras omraade paa vor vestkyst eller i Stav- 

 anger amt og Bergens stift, særlig i kystdistrikterne ; her findes 

 arten overalt og næsten paa alleslags lokaliteter. Jeg feiler 

 derfor neppe ved at kalde den den absolut hyppigste levermos 

 i disse egne. I det østenfjeldske Norge er den paa lavere 

 steder skjønt langtfra sjelden, dog mindre almindelig, derimod 

 i høiere aas- og bergstrakter meget hyppig. I fj eld trakterne 

 og i landets nordlige egne synes den ogsaa at være meget 

 almindelig, men dog ikke i den grad som paa Vestlandet. Om 

 vaaren fra april til juni udvikles frugten, som dog i forhold 

 til plantens hyppighed ei er almindelig; jeg har seet frugt- 

 bærende exemplarer fra 40 voksesteder i Norge, mest fra det 

 vestenfjeldske. 



Den første, der med sikkerhed vides at have samlet denne 

 art her i landet, er pastor S.' Sommerfelt ; de ældste exemplarer, 

 han har taget i Salten, er fra 1819. 



Det er naturligt, at en art, der har saa stor udbredelse 

 og forekommer paa saa forskjelKgartede lokaliteter som Nar- 



