Levermosernes ndbredelse i Norge. 393 



lem facialis, basi saccatum radicans, radicellis et strato corti- 

 cale postico purpureis. JBractece latiores quam folia, repando- 

 lobatæ, undulato-crispatæ, bracteola magna, tripartita, Perian- 

 tJiium emersum. 



Vokser paa sandig-leret jord ved randen af veie og stier, 

 paa heder og i golde og tørre udmarker, altid paa kiselholdigt 

 underlag. Den danner i regelen vidtstrakte, men sjelden 

 synderlig tætte, brungrønne eller rødlige tuer, som kun paa 

 fugtigere steder f aar en renere grøn farve. Arten er udbredt 

 som det synes omtrent over hele Norge og gaar mod nord op 

 til Hammerfest (70 ° 40' n. br,) og Østfinmarken; den fore- 

 kommer saavel i lavlandet, selv paa øerne ved kysten, som i 

 fjeldtrakterne, hvor den i landets mellemste egne stiger op 

 til mindst 1400 meter over havet (sandsyiiligvis endnu høiere). 

 Fra Kristiansands stift kjendes den hidtil kun fra Telemarken 

 og synes saaledes at være meget sjelden i det niindste i stif- 

 tets sydhge og sydvesthge del, hvor iagttagelser over moserne 

 er anstillede, uden at arten er funden; derimod turde den i 

 Bratsbergs og Nedenæs amter maaske være hyppigere, saa at 

 naar ingen voksesteder kan anføres fra den sidsnævte landsdel, 

 dette vistnok kun har sin grund i manglende undersøgelse. 

 Langs hele vestkysten fra det sydligste omtrent op til Trond- 

 hjem synes den at være yderst sjelden eller at mangle paa 

 lange strækninger yderst ved havet; den kjendes kun her fra 

 et par steder, trods den forholdsvis nøiagtige kundskab vi har 

 om floraen i disse strøg; derimod er den i fjordegnene, især 

 paa subalpine og alpine steder, ikke sjelden. I den øvrige 

 del af landet, altsaa over den største strækning af Østlandet 

 samt nordenfjelds er den omtrent overalt meget hyppig, i 

 enkelte egne endog ganske almindelig, ikke mindst i fjeldtrak- 

 terne og i landets arktiske strøg. Den forekommer iiæsten 

 altid, især naar den vokser paa tørrere steder, med frugt i 

 rigelig mængde. Arten er temmelig variabel, især i fjeldtrak- 

 terne, og dens former ofte vanskelige at skille fra andre 

 arter, især naar de, som undertiden er tilfældet, forekommer 

 sterile. 



