Levermosernes udbredelse i Norge. 433 



b. Eucesia Lindb. 



198. C. concinnata (Lightf.) B. Gr. 



Jungermania concinnata Lightf. FL scot. 2, p. 786 (1777); Hook. Brit. 

 Jung. t. 3 (1816). 



Jungermania julacea Wahlenb. Fl. lapp. p. .393 (1812); Somf. in herb_ 



Cesius concinnatm B. G-r. in Gray Nat. arr. brit. pl. 1, p. 705 (1821). 



Gymnomitrium concinnatum Cord, in Sturm. Fl. germ. Cr. 19 — 20, p. 

 23 (1830); Hartm. Skand. fl. ed. 10, 2, p. 128 (1871) ex parte. 



Cesia concinnata Lindb. Muse, scand. p. 10 (1879). 



„Dioica, sat robusta vel robusta, brunneolo-flavidula — 

 albido-viridula vel viridula, opaca, parum fragilis. sæpissime 

 plus minusve bumifusa et adscendens, laxe cæspitosa vel sub- 

 gregaria, vix flagellifera nee intricata, simplex vel irregulariter 

 parumque dicliotoma, magis minusve clavatula et strictiuscula, 

 obtusiuscala, complanatula, densifolia. Folia erecta vel sub- 

 patenti-erecta, ut optima conspicua, assymetrica, oblique affixa 

 et ideo magis ad anticum spectantia, late o vata, profunde 

 emarginata, sinu acuto et aperto, segmentis suberectis, parvis, 

 plus minusve ovato-triangularibus, acutiusculis, integerrimis vel 

 integris, margine antico, præsertim in foliis superioribus, ad 

 basim altiusque reiiexo, vix umquam dilacerata, baud — parum 

 hyalino-limbata. Celhilœ exteriores sæpe densissime minutissi- 

 meque papillulosæ, intramarginales melius incrassatæ. Perichæ- 

 tium ovatum, obtusiusculum ; hracteæ ejus margine antico lati- 

 uscule reflexæ, incisæ, segmentis magis acutis, intimæ duæ 

 irregulariter laceræ et plurilobæ, segmentis magis minusve 

 cuspidatis". (Lindb. i Arn. & Lindb. Muse. Asiæ bor. p. 65). 



Denne art vokser i fjeldtrakter paa fugtig jord og paa 

 skyggefulde og fugtige klipper og stene af kiselbergarter, 

 aldrig paa kalk. Den forekommer saavel i større eller mindre 

 selvstændige tuer som iblandet mellem andre moser og er ud- 

 bredt over alle Forges høiere fjeldtrakter fra Sætersdalen nord- 

 over indtil Hammerfest og Østfinmarken (70 ° 40' n. br.). I 

 det keie taget maa den siges at være en af de almindeligste 

 alpine bepaticæ i vort land. I modsætning til Cesia ohtusa, 

 med hvilken den indtil det sidste decennium bar været sam- 

 menblandet, er den en skarpt udpræget høifjeldsart, hvis egent- 

 lige hjem er den træløse alperegion paa fjeldene, hvor den 

 stiger op saa høit som mosvegetationen overhovedet findes. 



Nyt Mag. f. Naturv. XXXTTT. V. 28 



