BIDRAG TIL VORE BRÆEGNES GLACIALGEOLOGI. 333 



en fremstikkende ryg findes antydet paa rektangelkartet fra be- 

 gyndeisen af syttiaarene. Førerne i Jotunheimens østlige del 

 betegner imidlertid kun den ene af disse bræarme, den mod 

 sydøst i retning ned mod Steinbuvand gaaende, forholdsvis smale, 

 men ægte blaabrætunge som Glitterbræen, medens de betegner 

 den bredere mod øst gaaende arm som Graasubræen, med 

 hvilken betegnelse i ethvert fald stemmer navnet paa denne bræ- 

 arms elv, Graasubækken, der løber ud i Veoelven straks oven- 

 for tilløbet af Bergenussa. I det følgende vil derfor benyttes 

 betegnelserne Glitterbræ og Graasubræ i den her nævnte be- 

 tydning. 



Omgivelserne af den lille, nedgaaende 



Glitterbræ 



viser tydelig, at denne bræ maa have aftaget betydelig i den 

 senere tid ; thi langs den venstre side udhæver sig en forholds- 

 vis bred, lysegraa randzone af nylig barlagt fjeldovertlade tra 

 den mørke, lavbegroede fjeldflade videre udover. Efter føreren 

 Knut Storstensrustens udtalelse aftog denne bræ sterkt som- 

 meren 1901, medens den sommeren 1902 snarere maatte antages 

 at være i stilstand, endskjønt den helt snebedækkede bræflade 

 vanskeliggjorde den sikre bestemmelse. Høit oppe paa ryggen 

 mellem Glitterbræen og Graasubræen havde han tidligere bygget 

 en meterhøi varde, hvoraf ved mit besøg 17 /s 1902 kun de to 

 tredjedele stak op af sneen. Denne vardes høide over havet be- 

 stemtes med aneroidbarometer til 2 293 meter. Her var som- 

 meren 1901 snebart overalt, og Glitterbræen var den skjære 

 blaabræ helt til tops, saa man var nødt til at hugge trin i den 

 graablaa, blærede is, men sommeren 1902 havde sneen her 

 ikke været væk. Vardens plads bestemtes ved sigt til Naut- 

 garstind E 15° S og ved sigt til Tjukningssuen S 5° E. I ret- 

 ning mod Glittertindernes lavere sneskavl W 5° S maaltés af- 

 standen fra varden til den faste brækant 17,6 meter, omtrent 



