342 



P. A. ØYEN. 



omtrent den samme størrelse, hvor igjen den inderste er en 

 stuvningsmoræne. Man faar altsaa det samme dobbeltpræg to 

 gange, dobbelt, gjentaget. Altsaa en karakteristisk fremtoning 

 af det fænomen, som jeg har betegnet som morænedannelsens 

 dichotomi K 



Ved den yderste endemoræne har man under blokkene paa 

 ydersiden anledning til at iagttage en blanding af muldjord med 

 morænegrus. 



Storbræen afmærkedes desuden høsten 1902 af Amund 

 Elvesæter ved en varde, hvori indhuggedes et kors. Afstanden 

 fra denne varde til brækanten var 1902: = 46,7 m., li /2 1904: 



Fig. 11. 

 Storbræen (A. Elvesæter) 1902). 



Fig. 12. 

 Storbræen, endemoræne og elveløb. 



= 74,2 rn., 13 / s 1905: = 80,5 m., 1906: - 103 m. Denne 

 vardes plads sees af hosføiede rids (fig. 11). 



Amund Elvesæter har fortalt mig, at Storbræen for om- 

 kring hundrede aar siden, i slutningen af det attende eller be- 

 gyndelsen af det nittende aarhundrede, skulde have strakt sig tvers 

 over Leira. Det vedføiede rids (fig. 11) med den bueformede ende- 

 moræne, ringer og prikker, og elvens nuværende løb, den helt 

 optrukne linje, viser vistnok omtrent datidens forhold med den 

 forskjel, at elven havde sit løb under selve bræen, et forhold 

 hvortil vi i nutiden har fundet en analogi ved vestre Memurubræ. 



Man ser her gjennem en del af Leirdalen en høitliggende 

 grusterrasse, vel omtrent i den halve dalsidehøide. I dalbunden 

 sees en mod nord, nedad Leirdalen vendt isskuring. 



1 Zeitschrift für Gletscherkunde, B. I, pag. 60. 



