BRÆMAALING I NORGE 1907. 373 



ikke er almindeligt paa denne aarets tid. Da vi nede i bygden 

 vaagnede onsdag, var alle fjelde fuldstændig vinterklædte, og 

 sneen laa lige ned til omkring en 3 — 400 m. over havet. Der 

 rasede en voldsom storm, som tiltog i styrke udover morgenen, 

 og alle spurgte med ængstelse: Hvorledes skal det gaa med dem, 

 som er paa fjeldet? 



Folk gjorde sig rede med heste og drog opover; men da de 

 kom op paa fjeldeggen, var det umuligt at komme længere. 

 Veiret var saa haardt og snedrevet saa voldsomt, at man intet 

 kunde se; hestene magtede ikke at breite sig frem gjennem 

 sneskavlerne og negtede at gaa. Saa maatte man vende om. 

 Ængstelsen i bygden tiltog derfor endnu mere, og man kunde 

 være forberedt paa det væste. 



Da det led mod aften onsdag, og veiret havde givet sig 

 noget, begyndte de første fortropper at naa ned i lien. 



Idag har jeg talt med en mand, som var med i det første 

 lag, og hvad han fortalte, var ganske alvorligt. Manden selv, 

 en mand i sine bedste aar, græd, da han fortalte om, hvad han 

 havde oplevet. Det var saa frygteligt, at han havde opgivet 

 haabet om at komme levende til bygden. Sneen laa i omtrent 

 en meters høide, men i fordybninger og paa lignende steder gik 

 det manden op under armene. De havde maattet sætte igjen 

 alt, og hestene var løse og ledige; men i skavlerne gik det dem 

 op paa ryggen. Smalerne maatte efterlades i fjeldet; man maatte 

 se til at faa hestene og storfæet hjem. Stormen var saa vold- 

 som, og snedrevet saa tæt, at de ikke kunde faa øinene op, og 

 de vidste lange stunder ikke, hvor de for. Vei var der ikke 

 spor af, og hvor hestene broitede sig frem, var der efter faa 

 sekunders forløb ikke spor at se efter dem. Men de holdt tap- 

 pert ud; tolv timer uden stans gik det hjemover, og det lykkedes 

 dem at naa Fjeldeggen. Alle maatte tage den korteste og bedste 

 vei, og en mængde mennesker og dyr samledes om kvelden og 

 natten i Opedalslien. Da veiret mod kvelden gav sig, drog folk 



