HIERACIUMFLORAEN I HALLINGDAL OG VALDRES 167 



øvrige blad og tæt nærmede til hverandre — uten dog at danne 

 nogen velbegrænset bladroset. De korte internodier i basalregio- 

 nen tiltar nemlig jevnt, omend hurtig, i længde opover, saa der 

 ikke blir nogen tydelig grænse mellem basalregionen og den 

 øvrige del av stænglen. Likesaa litt er der nogen tydelig grænse 

 at merke med hensyn til bladenes utformning. De lange blad, 

 som svarer til de korte internodier i basalregionen, avtar jevnt, 

 men temmelig hurtig, i længde opover. De efterfølgende blad, 

 som svarer til stænglens lange internodier, avtar saa langsom- 

 mere i længde for tilslut at anta formen av braktéer. Hos andre, 

 især smaa individer, er grænsen endnu mere utvisket, da stængel- 

 internodierne hke fra grunden av og helt tiltops aldeles sukces- 

 sivt tiltar i længde, og bladene likesaa jevnt avtar i størrelse. 

 De nederste blad var ofte ved grunden noget forvredne, paa lig- 

 nende maate som hos den fra Telemarken beskrevne sparsi- 

 folium-iorm H. graminellmn, som forøvrig har en lignende 

 habituel utformning. Det er at merke, at individer med den her 

 beskrevne habituelle utvikling, helst vokset paa bergskrænter 

 eller anden aapen jordbund. Enkelte individer, som vokset paa 

 græsrikere steder, hadde som v. vestitum Lbg. mere jevnstore 

 og jevnt fordelte blad. Maaske repræsenterer netop disse sidste 

 formens oprindelige typiske habitus, mens de førnævnte individer 

 tiltrods for sin større hyppighet er at anse for en tilpasningsform 

 overfor ytre agentier. Ved saadanne former som denne kommer 

 man uvilkaarlig til at tænke paa den indflydelse aarets skiftende 

 vilkaar har for planternes habituelle utvikhng, og det ligger meget 

 nær at søke aarsaken til den forskjellige utvikling av basal- og 

 stængelregionen netop i disse, saaledes at internodiernes og bla- 

 denes længde gir et billede av en begyndende langsom og fort- 

 sat mere og mere forceret vækst i høiden. Dette synes at bekræftes 

 derved, at individer, som vokser op paa græsrikere, mere beskyt- 

 tede steder, faar en mere harmonisk utvikling. 



De vigtigste kjendemerker hos denne art er — foruten de 

 lange, smalt linje-lancetformede, spredt smaatandede blad — 



