ANOR M. HANSEN 



berettiget. Men saa viser da ogsaa hans uttryk for korrelasjonen 

 her ogsaa betydehg mindre tal end for mænd, 



0^ = ^ 4° 1 1' 50", r cf = ^ 0-089285 

 ÖQ =^0 11' 24", r9 -= 0003346 



Kvantitativt er utslaget over 20 gange saa stoit hos mænd — 

 hvor vi altsaa har set at der virkelig fins en reel korrelasjon. 

 Om man kan tillægge dem rent fossvindende +-størrelse rQ nogen 

 reel værdi, maa derimot bli tvilsomt. 



Da baade C. Burraus „iakttakelsesteoretiske" metode og 

 min enkle affinitetsmetode er fuldt rasjonelle, slemmer selvsagt 

 resultaterne i det store og hele. For de 2000 kvinder gir begge 

 det re.sultat at man ikke kan slutte sig til nogen relasjon mel- 

 lem de to antropologiske karakterer, legemshøide og hodeform, 

 for de 2000 mænd faar man et ganske anderledes reelt kvan- 

 titativt utslag. Ved den superfine høimatematiske beregnings- 

 teknik blir man efter et umaatelig vitløftig arbeide staaende ved 

 tal hvis vegt eller logiske indhold er fuldstændig dunkelt, man 

 har intet nærliggende forstaaelig middel til at avgøre hvor stor 

 affinitet 67, = -|- 4° eller r = -i- 0'09 svarer til, om det angir 



en reel rase-faktor eller ikke. Kvantiteten hos de rent abstrakte 

 hjælpestørrelser gir som vist ikke engang grundlag for et blot 

 nogenlunde sikkert skøn. Ved den enkle affinitetsmetode er saken 

 klar, det maa skyldes en rase-faktor, naar der (3-delt label) er 17 

 pct. flere lave kortskaller og hoie langskalier end man skulde 

 vente, hvis der ikke var nogen rase-affinitet mellem de to karak- 

 terer. Den ytterst letvindle fremgangsmaate, efter den mest ele- 

 mentære sandsynlighetsregning, tillater os at overse med største 

 lethet forholdene i den store og likeledes at skille ut og præci- 

 sere spørsmaalene i detalj, og gir os direkte aritmetiske maal 

 til forstaaelse av koefficienternes logiske vægt. Affinitets- 

 metodens gennemskuelighet aapner ogsaa mulighet for at finde 



