228 ANDR. M. HANSEN 



de utpræget brakykefale kvinder er ogsaa hellere høie end lave, 

 saa forholdet utvilsomt avviker fra mændenes. Vi faar søke 

 nye utveier av dilemmaet. 



Vi kan forsøke om forholdet blir klarere, naar vi skiller ut 

 de ekstreme former, som mange antropologer tillægger en 

 særskilt vægt, naar det gælder at skille ut rase-typerne. 1 stedet 

 for at inddele de 2000 kvinder i nogenlunde jevnstore grupper 

 i forhold til middel, kan vi inddele mere efter høidemaalene og 

 indekstallene. Grundtabellen MDA I, 12 viser allerede tydelig 

 en stærkere spredning op mot den største høide hos de lave 

 indekser end mot den laveste høide, og omvendt mot de laveste 

 høider stærkest hos de stærkt brakykefale indekser. En affini- 

 nitetstabel efter denne inddeling viser: 



g { ^^j^f cm. 141-149 150- 15ß 157-161 162-168 169-179 



+ J^ indeks 



71-79 -81 -99 106 92 1-34 



84-94 r09 1-06 -97 1-02 1-07 



For de ekstreme legemshøider hos kvinderne, 141 — 149 cm. 

 og 169—179, og de ekstreme hodeformer, 71 — 79 og 84—94, har 

 vi klart det samme forhold som var gennemgaaende hos man- 

 den, en stærk affinitet: stor legemshøide — stærk dolikefali, 

 noget mindre utpræget: lav vækst — hyperbrakykefali. 



Vi kan videre belyse forholdet ved den almindelige frem- 

 gangsmaate at regne ut middeltal. Dette er for 120 kvinder 

 med indeks 71—79 159-4 cm., for 133 med ind. 84-94 1587, 

 altsaa kortskallerne noget lavere end langskallerne — som hos 

 mændene. 



Det kan endelig ha sin interesse at sammenligne middel- 

 høiden for de forskellige indeksgrupper hos de to køn. Der viser 

 sig en forsket i midddelindeks hos de maalte 2000 mænd og de 

 2000 kvinder i Danmark paa "8, og det maa da være det rasjo- 

 nelle at forskyve inddelingen med 1 indeksgrad for at faa samme 

 type hos begge køn. 



