TO GRUNDRASER I DET DANSKE FOLK 



At man Iieller ikke i Danmark vil komme utover de to store 

 oprindelige hovedtyper, som trær saa tydelig frem i de diago- 



. r legemshøide 



naie affinitetstal ved korrelasionenrf { i i c — derom har 



■' \ hodeiorm 



jeg for min del ikke mindste tvil: langskalle-rasen og kortskalle- 

 rasen med hver sin mots tte affinitet til bestemt høide og pig- 

 ment-karakterer. Tet gælder imidlertid som for fremhævet at op- 

 fatte dem som levende grupper av Homo sapiens, naturlig av- 

 grænsede, men ogsaa med naturhg stor variasjonsbredde, uten at 

 lægge vægt paa om de kaldes rase, type eller varietet, enten Homo 

 sapiens selv skal regnes for genus eller species. Man maa ikke 

 la klassifikasjonen av grupperne eller av de antropologiske karak- 

 terer drive ut i vildledende skematisme med absolut skillende, 

 matematisk haarfine grænse eller i en len talmystik. Antropolo- 

 giens maal maa ikke være tabeller og skemaei-, men forstaaelsen 

 av den ntviklingshistoriske biologiske lovmæssighet, det genetiske 

 sammenhæng. Forut for studiet av de stedegne typer, de fæstede 

 krysningsformer maa selve urelementerne i en bevislig ikke 

 homogen befolkning bringes paa det rene I Danmarks antropo- 

 logi synes der efter de i MDA givne fremstillinger nærmest at 

 herske den opfatning at befolkningen utgør et saa utjevnet hele, 

 at ikke to enkelte grundraser men enten ingen eller mange typer 

 maa opslilles, vistnok ogsaa en viss skepsis likeoverfor alle rase- 

 teorier. Det heter om det danske folk: „det danner en nasjonal 

 enhet, hvis værdi som saadan er ganske uavhængig av den vil- 

 kaarlige grænse man av praktiske hensyn har ment at burde 

 sætte mellem kortskaller og langskaller — — ; mens enheten er 

 en realitet, hvis biologiske forhold lar sig undeisøke, saa er ele- 

 menterne foreløbig av rent hypotetisk natur — — alt hvad man 

 tror at vite herom er kun mere eller mindre rimelige formod- 

 ninger — — ". (Søren Hansen I, 239). 



