TO GRÜNDRASER I DET DANSKE FOLK 243 



oprindelse i „megalitisk" tid, de store stengraves, frem gennem 

 de germansk-arkæologiske nordiske metalaldre, bronsealder, ældre 

 og yngre jernalder til historisk tid — to ntvilsomt etnologisk skilte 

 utviklingsrækker ved siden av hverandre. Den mening, som har 

 været almindelig, at den yngre stenålder har utviklet sig auktok- 

 tont, navnlig i Danmark, av den ældre, køkkenmøddingernes, blir 

 usandsynlig, naar man overveier at fundene beviser hvorledes det 

 er med ett slag hele rækken av de radikale kultnrindbrudd viser sig: 

 akerbruket, fædriften, megalitgravene, redskap og vaapen av flint 

 slepet i metalformer, finere lerkar, en hel ny formuænkning. Man 

 kan finde de nye former blandet med gamle, eller efterlignet med 

 den ældre teknik, saavel som ældre tilhugne former med ny til- 

 slipning — men nogen organisk formutvikling ikke. Det er saa 

 at Sl utænkelig at alle disse nyheter skulde kommet med engang, 

 uten overgang, hvis det bare var en ellers ubrutt kultur som 

 kom under ny kulturindflytelse — derimot overmaate naturlig 

 at man har en indvandring av et nyt folkefærd med andetsteds 

 utviklet kultur — som vi kender i historisk tid saa at si alle 

 land utenfor Skandinavien. Og et uimotsigelig bevis for at 

 man har et nyt indvandret folkeslag, med en helt anden utvik- 

 lingshistorie bak sig end den ældre skandinaviske stenålder, maa 

 da anerkendes at ligge i det forhold at man følger en ubrutt 

 organisk utvikling fra denne nye yngre stenålder til skandinavisk 

 bronsealder m. videre, med kulturforbindelser mot sydøst og syd, 

 ved siden av en ubrutt fortsættelse av den ældre kultur 

 med organisk formutvikling, i ubestridelig kultursammenhæng 

 med det absolut ikke germanske Nordfinland. 



Den paavisning jeg ga i „Landnåm i Norge" 1904 av den 

 ubrutle sammenhængende arkæologiske utvikling fra den danske 

 køkken mødding- og den norske Nøstvet-kultur til arktisk sten- 

 ålder, brøt helt med den dengang almindelig gældende lære, som 

 er knyttet til 0. Ryghs og 0. Montelius's navn, den at bare 

 arktiske „skiferkultur" skilte sig ut som noget særeget i den 

 skandinaviske stenålder og maatte henføres til tapperne. I 



