248 ANDR. M. HANSEN 



Der er i del gennemgaaende iangskallede S ver ige tre hoved- 

 felter med relativ høi brakykefali: Skaane, Uppland 

 og Norrland (ogsaa utenfor det lappisk-finlandske omraade, som 

 i Vesterbottens kyststrøk). Felterne trær skarpt frem paa kar- 

 terne i Anthropologia suecica. Men netop de samme tre 

 f r e m h æ v e r sig paa et a r k æ o ! o g i s k kart som den b a 1 1- 

 arktiske boplass kultur s hovedfelter. Omvendt er, som 

 fremhævet av C. M. Fürst, langskalle-ty pen i særlig over- 

 vægt i de rene jordbruksbygder, navnlig i Midtsverige, 

 hvor resterne av baltarktisk kultur er sjeldne med undtakelse 

 av i det relativt ogsaa kortskallede Uppland. 



I Norge har man kortskaller ne stærkt repræsenteret 

 navnlig langs vestkysten, med to utprægede hovedfelter, Jæ- 

 ren og Møre (med Fosen), hvortil kommer dele av det endnu 

 ikke tilstrækkelig undersøkte kyststrøk i Tromsø stift. Men 

 netop de samme strøk er ogsaa hovedf elterne for 

 fun de ne fråden „vestlandsk "-arktiske kultur. Fetter- 

 nes geografiske beliggenhet er allerede i og for sig nok til at vise 

 umuligheten av noget sammenhæng med de ren-nomadiske lapper. 

 Forsaavidt fuldt tilsvarende analogi med Sverige for den senere del 

 av den baltarktiske kultur, altsaa netop den som fører over lil nu- 

 tidens antropologiske forhold. Fra det ældste tidsrum, „Nøstvet- 

 tid", er derimot fundene ved siden av de vestlandske, navnlig paa 

 Jæren og Møre, ogsaa særlig rike paa det Iangskallede Østland, 

 hvor derimot den yngre utvikling til arktisk omtrent mangler. 

 Forklaringen til denne motsætning er at søke i landets geologi- 

 ske historie. Som Kjellmarks undersøkelser har vist, har man 

 i den „postglaciale" hævede strandvold ved Skaanes sydkyst den 

 ældre stenålder, den baltarktiske repræsenteret alene i de lavere 

 lag, mens derimot i det øverste lag med engang optrær alle 

 mærker paa den indflyttede germanske jordbrukskultur, de finere 

 lerkar, slepet flint, husdyr, korn. Den germanske indvandring 

 har altsaa naadd Sundet under avslutningen av „den postglaci- 

 ale landsænkning". Men nu har jeg (i „Fra istiden. (1) Vest-raet" 



