TO GRUNDRASER I DET DANSKE FOLK 249 



N. Geol. Unders, nr. 54, 1910 og (11) „Sørlandel" (Kr. Vid.-Selsk. 

 Skrifter M.-N. Kl. 1913, nr. 2) og en populær fremstilling i „Na- 

 turen" 1915) paavist at denne sænkning, som de andre kvartære 

 i tidligere isdækket land, skyldtes ikke som almindelig læres en 

 meget varm tid, men en svak „atpaais tid". Under denne 

 naadde storbræens fotjøkler paa Østlandet helt frem til havet, 

 til „raet" og andre dertil svarende endemoræner, mens jøklerne paa 

 Vest- og Nordlandet bare naadde frem til fjordbundene. En 

 følge herav var at „Nøstvet"-stammen paa Østlandet blev for- 

 drevet, den ældre baltarktiske stenålders utvikling blev fuldstæn- 

 dig avbrutt under Nøstvet-tiden selv, under landplatens sænkning 

 til det lavere hovednivaa av strandlinjesystemet, mens den paa 

 det vestlige forland kunde fortsættes gennem „vestlandsk" til 

 arktisk. Det er væsentlig i nunatakland mellem ra-tidens jøkel- 

 tunger at jeg paaviste boplassfundene fra den ældre Nøstvet-tid 

 paa Østlandet (østsiden av Kristianiafjorden, Sande motsat Lier 

 o. s. v.). Tilbakevandringen av det gamle veidefolk med sine 

 særegne, nu videre utviklede arkæologiske typer til det i atpaa- 

 istiden sænkede og for største delen brædækkede Østland maa 

 ha været forholdsvis ringe, før den germanske bosætning satte 

 ind i sten-bronse-alder. Atpaabræens stærkt østlige utvikling 

 har betinget i det store Østlandets relativt rene langskal letype og 

 Vestlandets kortskalletype, som jeg hævdede allerede i 1890. 



Jeg bar fundet det nødvendig at omtale dette geologiske mo- 

 ment for at forklare hvorfor et arkæologisk kart kan vise saa 

 mange levninger av „Nøstvet-kulturen" paa det langskallede Øst- 

 land. Uavhængig av den geologiske forklaring staar det imidler- 

 tid fast arkæologisk at den baltarktiske kultur ikke har ført nogen 

 sammenhængende utvikling frem til senere tider, til „arktisk" 

 paa Østlandet. Og dette er tilstrækkelig til at forklare hvorfor 

 ogsaa den antropologiske type som bar den, er saa relativ sjelden 

 paa Østlandet, navnlig i motsætning til kortskal ternes og vest- 

 landsk-arktisk stenålders fælles hovedfelter, .Jæren, Møre og deler 

 av Tromsø amt. 



