TO GRUNDRASER I DET DANSKE FOLK 251 



kjakeform, oienstillilling m. m.). Den „kareliske" type som 

 G. Retzius opstillede, er imidlertid utvilsomt mindre mongoloid 

 end den sydvestlige „Tavast"-type, og ogsaa av den grund er man 

 fuldt berettiget til at utlede den kareliske, indre østerbotniske 

 kortskalle-type fra det arktiske boplassfolk, ikke fra ugi"ofinnei-ne. 

 Var paa den anden side dette, som G. Ekholm maatte anta, bare 

 en utgrening fra den skandinaviske rase, saa maatte man ha 

 fundet de skandinaviske antropologiske karakterer renest i n o. 

 hvor ugrofinnernc kom senest — mens Westerlunds maalinger 

 viser at de omvendt er sjeldnest her. Det er i de sikre skandi- 

 naviske arkæologiske felter i sydvest man finder de høie blonde 

 langskaller, motsat de lavvækste mørkere kortskallei' i de sene 

 boplassers onnaade. 



Naar man saaledes i Norge, Sverige og Finland har fundet at 

 alle de fremtrædende centrer for brakykefalien falder geografisk 

 sammen med de fremti-ædende centrer for yngre baltarktisk bo- 

 plasskultur, mens langskalle-typens overvegt er særlig fremtræ- 

 dende i de paa denne kulturs minder fattigere, paa utvilsomt 

 germansk-skandinaviske oldtidssaker rike jordbruksstrøk, med 

 langskalletypens korrelasjoner saa „at hvor langskallerne er tal- 

 rigst, der fins ogsaa et flertal av høie og blonde" (Finland) — 

 saa forstaar jeg for min del ikke hvorledes det er mulig selv 

 med den stærkeste følelse av „de nasjonale enheter og deres 

 værd i og for sig" at undgaa den slutning, at de to folk som 

 alle er enige om har haaret for sig boplass- og jordbrukskulturen 

 (jfr. G. Ekholm) ogsaa har været to raser, de arisk-germanske 

 høie, lyse, langskaller og de baltarktiske lavere, mørkere, kort- 

 skaller. 



I Nordskandinavien med de vidlløftige, vekslende og 

 utskilte bygdelag var der god anledning for det oprindelige veide- 

 folk til at trække sig unda for jordbruksindvandrerne og ved- 

 hkeholde sin etnologiske selvstændighet gennem de lange tider 

 fra den ældre, førgermanske stenålder til arktisk længst nord, 

 ned imot historisk tid. Her var god plass, saa de to raser i 



