TO GRUNDRASER 1 DET DANSKE FOLK 25^ 



Rasemærkerne hos de oprindelige folke-eiementer forsvinder 

 imidlertid ikke selv geiinem mangfoldige slæglleds krysning. 

 Man finder derfor ogsaa i Danmarks sterkt utjevnede under- 

 søkelsesmateriale ved den præcise, oversigtlige affinitetsmetode med 

 lethet den samme motsætning mellem den høie lyse langskalle- 

 rase og en mørkere lavere kort-skalle-rase, utvilsomt svarende til 

 den som paa den Skandinaviske tialvø og i Finland fremhersker 

 i de utskilte arkæologiske felter hvor den ældre, ikke-germanske 

 stenålder fortsætter sin selvstændige utvikling frem til „arktisk". 



Korrelasjonen mellem de antropologiske karakterer er i virke- 

 ligheten like sikkert paaviselig i Danmark — hvor den syntes at 



r høide 



svigte, ved 9 ^ • j i kan vi paavise den faktor som virkei- imot 

 ^ I uideks ^ 



(større høideforskel mellem kønnene hos kortskallerne). Affini- 

 tetstallenes klare, symmetrisk diagonale ordning for samme korre- 

 lasjon for mænd er fuldstændig uforenelig med antakelserne av 

 enkelt homogen dansk rase — trods nasjonalenheten — men 

 beviser realiteten av de samme to typer med motsatte korrela- 

 sjoner for de bestemmende karakterer som man finder i An- 

 thropologia suecicas rike materiale. 



Der foreligger intet i den danske forhistorie som tilnærmel- 

 sesvis kan tillægges en slik etnologisk betydning som det av- 

 gørende møte mellem den ældre stenålders folkeslag, med dens 

 urgamle, korservative veide-kultur, og det folkeslag som bragte 

 den yngre megalitiske jordbrukskultur med alle dens rike kultur- 

 forutsætninger fra Østmiddelhavslandenes civilisasjon. Motsæt- 

 ningen mellem de to stenaldre, umuligheten av at forklare den 

 yngre ved en autokton utvikling i Skandinavien av den ældre, 

 er vel trængt gennem til almindelig anerkendelse i Danmark efter 

 den første Steenstrup-Worsaaeske strid. Men det er først ved 

 paavisningen av at den „baltarktiske" kultur fortsætter uavhængig, 

 med selvstændig videreutvikling av dens egne arkæologiske 

 typer, ved siden av den almindelige germansk-skandinaviske 

 gennem bronse- og jernalder, at enhver tanke om muligheten av 



