254 ANDR. M. HANSEN 



at anta bare en kulturimport, i stedet for en av de uophørlige 

 nyindvandringer av nye folkeslag som verdenshistorien og for- 

 historien kender, maa ansees endelig avvist. Det er i 1) den ny- 

 komne „megalitrase" (Schliz) som den skandinaviske jordbruks- 

 bosætning bragte, i motsætning til 2) den ældre „baltarktiske" 

 rase at vi uundgaaelig maa se de to motsatte grundraser i det 

 danske folk som i dets to frændefolk nordenfor. 



Hvorfra disse to oprindelige folkeslag igen skal utledes det blir 

 en vigtig opgave at paavise. Her skal kun antydningsvis næv- 

 nes at den kortskallede rase efter det arkæologiske sammenhæng at 

 dømme har bodd i Danmark helt fra tundraren-tid efter den 

 baltiske, Mecklenburgian istid, og at dens tilknytning tydelig maa 

 søkes mot syd i Midteuropa. Enkelte arkæologiske paralleler og 

 det etnografisk sandsynlige, siden folkeslaget har levet som kystfolk 

 med utviklede fiskefangst-redskaper og med østersnæring, taler for 

 at det er kommet fra sydvest langs Nordsjøens kyst. Efter al 

 rimelighet stammer den fra samme urrase fra Madeleine-tiden 

 som de nuværende „alpine" midteuropæiske kortskaller og har 

 spredt sig til Nordsjøens og Østersjøens sydkyst med tyngde- 

 punktet, efter de mer kendte arkæologiske fund, i Danmark. 

 Her har de en forhistorie paa mangfoldige tusen aar gennem 

 klimatændringen fra arktisk tundra-ren-klimat til sydlig tapestid, 

 med en gradvis vegetesjonsændring fra dvergbik til ek og lind. 

 Saa gennemlevet rasen i Skandinavien den svake skandinaviske 

 atpaaistid — med dens landsænkning som ogsaa naadde Dan- 

 mark uten i den sydligste del — til som sagt den germanske 

 langskalle-rase med megalitkulluren kom under sænkningens av- 

 slutning. Fra Sydskandinavien og fra Østersjølandene har denne 

 baltarktiske rase spredt sig nordover og østover mot Bjarmeland. 



Den megalitiske langskallerase maa ogsaa klarlig være kom- 

 met fra syd. Efter S. Müller har man den nærmeste arkæo- 

 logiske tilslutning til den yngre stenålders former langs Kar- 

 palernes nord- og østrand, og flintvaapen som økser og dolker 

 peker med sine tydelige forbilleder i bronse mot Sortehavets og 



