TO GRUNDRASER I DET DANSKE FOLK 257 



Og som sagt, selv i Anthropologia suecias store materiale finder 

 man bare to fremtrædende grundraser, som maa ha baaret hver 

 sin særskilte kultur, som er de samme som de to kendte i 

 Danmark. Heller ikke her har man da grund til at tro andet 

 end at det er de samme to grundraser som bestemmer helt domi- 

 nerende folkets antropologi. 



Støter man paa mulige særtyper, maa man først og fremst 

 regne med „stedegne" varieteter, navnlig er det tænkelig at 

 bestemte krysningsformer kan fæste sig, og i avgrænsede strøk, 

 øer, fjeldbygder eller lignende, kan spontant optrædende varieteter, 

 transmutasjoner i det smaa, komme til at præge en hel befolk- 

 ning. Faren ved at forveksle en slik sekundær type, som naturlig 

 kan opstaa navnlig ved krysning av to raser, i smaa forhold 

 kanske bare en enkelt slægtstype, med et oprindelig rase-element 

 er i virkeligheten noksaa nærliggende. Man har ubevisst saa 

 lett for at finde igen den opstillede type paa flere steder. Jeg 

 har ikke hat anledning til at opgøre mig nogen personlig mening 

 om de typer som dr. Steensby skildrer fra Anholt m. fl. st., 

 saa jeg kan ingenlunde paastaa at det er gaat saa her, men 

 avvikelserne i karakterer mellem de forskellige steder synes natur- 

 lig at lede tanken hen paa denne mulighet. Det ligger ihvert- 

 fald nær at tro paa en forhaands teoretisk forutsætning om kort- 

 skalle-typens karakterer — som altsaa endnu ikke kan siges at 

 være helt fastslaat i Skandinavien — naar Steensby uttaler at 

 han ikke finder denne hovedtype og dens optræden i den danske 

 folkeblanding som han ventet det (MDA I, 121). Efter personlig 

 iakttakelse kan jeg kun uttale, at det neppe vil vise sig mulig 

 at skille den nuværende danske kortskalle-type i Danmark fra 

 den i det mest kortskallede strøk i Norge, Jæren, men at man i 

 intet tilfælde vil finde den helt rase-ren i større mængder. 



Faren for at en saadan „type" som man er kommet til at 

 fæste sig ved, kan komme til ut faa en uberettiget plass er ikke 

 liten, en „personlig ligning" kan altfor lett gøre sig gældende i 

 et saa ytterst kompliceret observasjonsmaterial som mennesket. 



Nyt Mag. f. Naturv. LIII. II. 1915. 17 



