56 V. WALFRID EKMAN. 



inom den praktiska hydrodynamiken, och dess behandling 

 kan icke inrymmas inom ramen för en afhandling sådan som 

 denna. 



Om vindströmmens utveckling till sitt stationära 

 tillstånd. 



De föregående undersökningarna behöfva kompletteras i af- 

 seende på en mycket viktig fråga. Det har nämligen hela tiden 

 antagits, att de strömmar, vi hafva att göra med, äro statio- 

 nära, och de erhållna resultaten hafva därför ringa betydelse, 

 så länge vi icke veta, huruvida stationära vindströmmar i 

 regel kunna förekomma i hafvet. Det är i själfva verket 

 tänkbart, att vinden skulle behöfva lång tid för att gifva de 

 stora och lättrörliga vattenmassorna en så stor hastighet som 

 den är i stånd att underhålla, och att därför strömmen icke 

 skulle hinna ur sitt tillväxt-stadium, innan redan en ny vind 

 inträdt, eller vattenmassorna hunnit till ett annat vind- eller 

 hafs-område. Sålunda framgår af Zöppritz' beräkningar (vid 

 hvilka hänsyn icke tagits till jordens rotation), att en vindström, 

 som på 10 meters djup har Vö af ytvattnets hastighet, skulle 

 behöft 8 månader för att bildas, äfven om vattenytan genast 

 från första stund börjat röra sig med sin slutliga hastighet. 

 För att under samma omständigheter Vö af ythastigheten skulle 

 nå ned till 100 meters djup, skulle det erfordras 67 år. Det är 

 visserligen uppenbart, att de tidrymder, som Zöppritz beräknat, 

 äro alldeles för stora, och orsaken hgger däri, att han användt 

 den experimentella friktionskoefficienten /n = 0.014, men hur 

 mycket hans resultat måste modifieras, kan icke afgöras, så 

 länge vi icke veta hvilket värde som bör sättas på ,«. Ökas /<, 

 så skulle det djup, till hvilket en viss hastighet tränger ned på 

 viss tid, ökas^ som V«. 



^ Detta ger, som på sid. 53 antydts, ett medel att bestämma konstanten 

 /tf genom strömpbservationer nära efter en ny vinds inträdande. 



