OM VINDSTRÖMMAR I HAFVET. 59 



der det att tiderna blifva oförändrade. Härmed är sålunda den 

 åsyftade satsen bevisad, nämligen att de tider, en vindström hehöf- 

 ver för att erhålla ^, y^^ o.s.v. af sitt slutliga djup eller sin slut- 

 liga hastighet, äro oberoende af friktionens storlek i hafvet. 



Detta resultat ger oss hopp om, att den tid, som en vind 

 måste verka, innan de af densamma drifna strömmarna erhålla 

 sin fulla utveckling, skall kunna beräknas med betydligt större 

 säkerhet och nogrannhet än som varit möjligt, såvida /li ingått i 

 i resultatet. Utförandet af denna beräkning är emellertid för- 

 enadt med stora matematiska svårigheter, och jag kan därför tills- 

 vidare endast åstadkomma en mycket ungefärhg uppskattning 

 af den för vindströmmens bildande behöfliga tiden. 



För att strömmen skall erhålla sin slutliga riktning, fordras 

 en viss af jordens vinkelhastighet beroende minimitid, som lätt 

 kan beräknas. Den först bildade ytströmmen går tydligtvis i 

 vindens egen riktning. Om denna ström nu blefve öfverlämnad 

 åt sig själf, utan att vidare påverkas af vinden, så skulle vatten- 

 massorna som bekant beskrifva cirkelformiga banor, och ström- 

 riktningen skulle vrida sig likformigt en vinkel ^ 4 /r sin cp på ett 

 dygn (oberoende af strömmens hastighet). Det är lätt att se, 

 att strömriktningen då äfven skulle vara en och samma på alla 

 djup. Efter ^\ dygn =^ IV2 timme skulle strömmen — om vi an- 

 taga 15^ = 90° — hafva erhållit afböjningsvinkeln 45°, svarande 

 mot ytströmmens slutliga riktning; och på 4V2 timme skulle 

 afböjningsvinkeln blifvit 135 °, svarande mot den slutliga ström- 

 riktningen på djupet D. I verkligheten erhåller naturligtvis 

 strömmen vid respektive djup betydligt mindre af böjningar på 

 dessa tider, ty i samma mån som rörelsen närmar sig sitt statio- 

 nära tillstånd, balanseras afböjningskraften af vinden och vattnets 

 friktion. Om man antager, att tre gånger de of van beräknade 

 tiderna behöfves, för att strömmen skall på respektive djup till- 

 närmelsevis erhålla sin stationära riktning, så skulle detta alltså 

 vid ytströmmens undre gräns inträffa efter 13V2 timme. På 

 lägre breddgrader ökas denna tid omvändt som sin cp. 



