62 V. WALFRID EKMAN. 



grader omkring ett hälft eller ett helt dygn; på lägre bredd- 

 grader ökas tiden ungefär omvändt som sinus för bredden. 



Därmed är äfven svaret gifvet på den fråga som föranledde 

 dessa beräkningar. Såvidt af teorien kan slutas, böra statio- 

 nära vindströmmar vara en vanlig företeelse icke endast inom 

 passad- och monsunregionerna, utan äfven i andra delar af 

 hafvet under någotsånär stadiga vindförhållanden. 



Utan tvifvel skall man i en framtid kunna genom under- 

 sökningar i hafvet fullt bekräfta dessa resultat, eller visa i hvad 

 mån de behöfva modifieras. Ehuru detta ej nu låter sig göra. 

 förtjänar det likväl att anmärkas, att de synas stå i god öfver- 

 ensstämmelse med observationerna under „Fram"-expeditionen. 

 Dessa visa nämligen, att isdriftens riktning följde vindens 

 växlingar äfven under så korta perioder som ett par dygn 

 och därvid alltid visade afböjningen till höger om vindrikt- 

 ningen. Äfven de på sid. 53- — 55 omnämnda strömmätningarne i 

 Kristianiafjorden kunna anföras i samma syfte. De af fig. 

 2 och 3 representerade strömmarna visa nämligen utprägladt den 

 vridning af strömriktningen, som skulle vara utmärkande för 

 stationära vindströmmar, och dessa strömmar voro observerade 

 på middagen af den första blåsdagen och hade alltså uppstått 

 på mindre än ett dygn. 



I det föregående har visats, att jordrotationen medför en 

 fullständig omgestaltning af vindströmmarnas föi'lopp, sådant det 

 skulle varit, om jorden stått stilla. I det senare fallet skulle, 

 såsom ZöPPRiTz visat, vindens verkan nedtränga obegränsadt 

 mot hafsbotten och hufvudsakligen åstadkomma mäktiga djup- 

 strömmar, oföränderligt följande vindens medelriktning (natur- 

 ligtvis under antagande att kontinenter m. m. ej modifierade 

 förloppet). På grund af jordens rotation kommer i stället vindens 

 verkan att vara helt och hållet begränsad till ett jämförelsevis 



