324 ANDR. NOTØ. 



[/. petrœa Fr. Hukøens nordvestligste spids, nær havet; 

 kun faa individer]. 



/. tenella f. nov. Stængelen traadfin, 0,5—0,8 mm. 

 tyk, slap; færre og mindre blomster og med længere 

 blomsterstilke; blade og stængel mer blaaagtige. 



Paa solaabne, lidt fugtige steder mellem Gargovarre og Stor- 

 humpen, fra 100—150 m. o. h. Denne form er muligens iden- 

 tisk med f. laxa R. & S., men dog temmelig forskjellig fra den, 

 som under dette navn er uddelt i svenske bytteforeninger. 



Stellaria nemorum L. Spredt i distriktet. Gaar op til 

 birkegrænsen. 



S. media (L.) Cyrill. Alm. omkring husene i hele 

 distriktet. 



aS. graminea L. Fl. st. i distriktet. Kun /. parviflora 

 Lge. saaes. 



S. borealis Big, Fl. st. i distriktet. Den almindeligste form 

 er /. calycantha (Bong.), som især var talrig ved Ruossajok og 

 ved Trangen i Burfjorddalen, begge steder 100 m. o. h. 



S. crassifolia Ehrh. Fl. st. i Indre-Kvænangen; Burfjord- 

 dalen; sparsomt ved husene. 



Gerastium trigynum Vill. Spredt omkring paa de fleste 

 fjelde. 



C. Edmonstonii (Wats.) M. & O. (= G. arctictim Lge.) 

 Slææro, med uudsprungne blomster i midten af august 1900; alm. 

 paa de fleste fjelde rundt om Burfjorddalen, saafremt bergarten 

 ikke var altfor haard. Overgangsformer mellem denne og 

 alpinum var ikke sjeldne. Paa nordostsiden af Rottovarre ned 

 mod de smaavande, hvor Ranunculus sulphureus fandtes, var 

 den især talrig. Der kunde jeg iagttage næsten alle mulige 

 overgangsformer mellem Edmonstonii og alpinum. Paa de mere 

 fugtige, grusede steder voksede den typiske Edmonstonii] lidt 

 efter lidt opover, hvor underlaget blev tørrere og noget mose- 

 klædt, blev den mindre tuet og internodierne længere. Bæger- 

 bladene var hos de fleste alpina-iovmer i distriktet næsten af 



