LAPPSNAPPA. LIMOSA LAPPONICA. 



383 



fogeln besöker sådana stränder, der isynnerhet de senare leva 

 i stor mängd. Även små mollusker och fiskyngel förtäras. Man 

 finner även i magen konferver, hvilka anses tillfälligtvis hava 

 följt med hans födoämnen. Vid ebb följer han det utfallande vatt- 

 net, och springer tillbaka för det stigande vattnet eller vågorna. 



v. Droste har beskrifvit fogelns lefnadssätt på Borkum. 

 Han uppehåller sig på slammiga kuststräckor, der han finner 

 sin huvudsakligaste föda, krabbyngel, i oräknelig mängd- Men 

 sällan besöker han sandmask-kolonierna, oaktadt han med sitt 

 långa näbb förstår att utdraga maskarna ur deras rörformiga ka- 

 naler. Deremot erbjuda de gröna fälten, bevuxna med alger, små 

 krustaceer av hvarjehanda slag, hvilka Lappsnäpporna förtära. De 

 trotsa det stigande vattnet och draga sig först undan, då det tvingar 

 dem att simma. Då ila de uppåt från den ena slammiga viken till 

 den andra, tills de ändtligen med flodvattnet nå den gröna stran- 

 den. De stora flockarne söka då högt belägna platser, på hvilka 

 de hvila i overksamhet. Somliga sprida sig på betesmarker och 

 ängar, vandra högtidligt bland boskapen och vada i de dyiga po- 

 larna. Om hösten draga över Borkum vanligtvis endast småfloc- 

 kar, ordnade vid flyttning i sned linie, om våren deremot stora 

 flockar om flere hundra eller tusen stycken. 



Till häckplats väljer fogeln i en kärrmark en tuva, der boet 

 utgöres av en liten grop med renmossa och islandsmossa med 

 eller utan en sparsam bädd av fogelns fjädrar. Aggen äro 4 i 

 full kull, läggas i Lappland från den 16 — 30 juni; de, som man fin- 

 ner i juli, äro ruvade. Så snart ungarne äro flygga, drar familjen 

 sig ned åt kusterna, hvarefter de draga söderut, småningom sam- 

 lande sig i större flockar. 



Bland fogelns fiender omtalas falkar och hökar, hvilka han 

 söker undfly genom att nå vatten och störta sig deri. 



Jagten är ofta svår på de flacka stränderna. Man söker 

 krypa bakom upphöjningar på marken, eller gräver man en grop 

 i närheten av det ställe, som fogeln brukar besöka, och inväntar 

 honom deri. De kunna även fångas i snaror. 



Fogeln blir på hösten mycket fet, och dess kött är särdeles 

 utmärkt och värderas lika mycket som Beckasinens. 



Att den här beskrivna fogeln är Linnés Scolopax lapponica är otvivel- 

 aktigt. Likaledes torde en hvar finna, att alla de ovan beskrivna indivi- 

 derna tillhöra en och samma art. Man har påstått, att denna svenska Li- 

 mosa skall vara L. Meyeri Leisl., hvilket namn då är förkastligt, enär Linnés 

 är mycket äldre. Dessutom finner man, att inga av de svenska exemplaren 

 hava det kännetecken, som uppgifvits såsom ett av de vigtigaste, nemligen 

 att näbbet är dubbelt så långt som tarsen. Någon sådan individ har jag 

 aldrig sett. Av proportionen emellan tarsens och näbbets längd synes, 

 dels att den förändras under tillväxten, dels att den är temligen regelbunden, 

 nemligen som 1 till 1,5 hos gammal hane och som 1 till 1,6 eller 1,8 hos gam- 

 mal hona. Vid Hornschuchs och Schillings uppgivna mått må i förbigå- 

 ende anmärkas, att vid n:o 3, så framt icke en abnormitet förefinnes, tar- 

 sens längd är orätt uppgiven till 2" 972'" [troligen skrif- eller tryckfel] eller 

 lika med näbbet. Detta kan nemligen, enligt min erfarenhet, icke förekomma 

 hos dessa foglar. Troligtvis är tarsens längd icke mer än 1" 9V2'", då pro- 

 portionen är i det närmaste typisk. Förhållandet kan lätt kontrolleras i 

 Greifswalds museum. Hvad de gamla honorna, beskrivna af desse författare, 

 beträffar, överensstämma ifrågavarande proportioner alldeles med våra exem- 

 plar, och jag anser fullkomligt säkert, att Hornschuchs och Schillings speci- 

 mina av Limosa Meyeri tillhöra vår svenska art. Hvad deremot Naumanns 

 specimen angår, måste jag lemna saken å sido, då jag icke sett något dylikt, 

 som synes hava varit abnormt, men måste derom hänvisa till v. Hometers 

 yttrande i Rhea och för övrigt till det av Blasius och Baldamus i 13:de 

 bandet av Naumanns arbete, der desse erfarne ornitologer säga, att de 

 större alltid befunnits vara honor och de mindre varit hanar. Emellertid 

 hava de icke meddelat några speciella undersökningar. Slutligen må näm- 

 nas, att Brehm i brev av 1842, nu ofi^entliggjordt af v. Homeyer, Orn. Briefe, 

 säger, att Lim. rufa och Mejeri icke äro två species, utan endast subspecies. 

 Enligt min mening böra även de senare eller geografiska varieteter' kunna 

 med säkerhet bestämmas, om derav något skall vinnas. Av allt detta torde 

 det vara tydligt, att Limosa Meyeri är densamma som L. lapponica L., och 

 hvarken ett subspecies eller en geografisk varietet. 



