500 



SKAESNAPPA. TRINGA MARITIMA. 



trakter, men derefter drager sig ned till kusterna, flyttar åtminstone 

 ett stort antal till sydligare trakter. Så kommer till Islands ku- 

 ster på hösten ett ojemförligt större antal än som vistas der under 

 sommaren. Så ock på Färöarna. Från Spetsbergen och Novaja- 

 Semlja kommer utom allt tvivel en stor mängd till fastlandets is- 

 havskust och följer denna åt vester, och största mängden stannar 

 på Norges kust. Men en del går inåt Kattegatt, följande Sveriges 

 vestkust till sydligaste delen av Öresund; andra skaror flytta 

 från Norges sydkust till Jutlands vestkust, andra åter till Skot- 

 land och England och Europas vestra kuster till Spanien, över- 

 allt kvarlemnande vinterliggare. Besöker icke flodstränder inuti 

 landet, men väl flodmynningar. Någon del av de öster om Ka- 

 riska havet häckande, hvarom underrättelserna äro mycket spar- 

 samma, synes övervintra till en del vid Kaspiska havet, Pelo- 

 ponnesus och Grekiska arkipelagen och i allmänhet, enligt E. v. 

 HoMEYER, på östra Medelhavskusten. 



Vårruggningen inträffar, enligt Holb^ll, på Grönland i slutet 

 av april, då parningen börjar; på Island i slutet av mars; i Sverige 

 hade vårruggningen ej börjat den 22 april. 



Hennes rörelser äro livliga. Malmgren omtalar en egenhet 

 hos henne, nemligen att hon sträcker än den ena, än den andra 

 vingen i höjden, när hon springer, och blir även länge stående i 

 sådan ställning. 



Häckplatser söker hon uppåt bergen, oftast något inåt landet, 

 der ej sällan flere par bo ej långt från hvarandra, eller, såsom 

 Nordenskiöld funnit, i öppna möss- och grässlätter. Boet är 

 djupt, utgöres av en liten håla med bädd av några torra växter, 

 enligt Evans och Struge, på Spetsbergen av gräs och blad av 

 Betula nana. 



Aggen, vanligen 4, läggas på Island i medlet av maj. Båda 



makarne ruva äggen, hvilka utkläckas efter 16 dagar. Då man 

 närmar sig boet eller ungarna, kastar fogeln sig till marken, 

 flaxar eller släpar med vingarna och söker under pipande läte 

 att draga uppmärksamheten på sig. Är för övrigt icke skygg; 

 när man nalkas, trycker hon ofta. 



Mot slutet av augusti sträcker hon nedåt kusterna och be- 

 söker först de mindre vikarna, hvarvid hon väljer i synnerhet steniga 

 stränder. Efter medlet av november träffas hon i flock om 20— 

 100 stycken; flyger i täta flockar och visar sig aldrig skygg. 

 Flygten är snabb, vanligtvis låg, och då hon flyger över havet, 

 är den våglik, följande vågornas rörelser. Hon hvilar stundom 

 på drivis eller, vid flyttning, på vattnet. Hon simmar, men lång- 

 samt och ofta långt från land; skadskjuten dyker hon. 



Lätet är starkt, pipande, liknande svalornas, Hirundo urhica, 

 och hon låter höra det i synnerhet om natten och under parnings- 

 tiden. 



Födan utgöres vid häckplatser på Spetsbergen, enligt 

 Malmgren, mest av insekter, larver av Diptera, och en Lumhri- 

 cillus, annars av små mollusker. Turbo, Nerita, Rissoa, Patella, 

 Mytilus, Tellina, små krustaceer m. fl. små djur; Chironomus- 

 larver. Mårtens omtalar bland hennes föda små, grå maskar, 

 Nordenskiöld insekter. Hon söker sin föda i synnerhet bland 

 stenar och tång och vid ebb, då hon är i jemn rörelse, till och 

 med vid månsken, och förstår väl att undvika vågsvallet. Då 

 under vintern floden inträffar under de få ljusa timmarna på da- 

 gen, måste hon söka sin föda i mörkret, hvilket även lyckas; 

 under vintern äro nemligen små krustaceer med i mörkret lysande 

 ögon talrika på stränderna. Då fogeln derjemte väl fördrager 

 köld, har han mindre behov än de flesta andra foglar att under 



