574 



MORKULLA. SCOLOPAX RUSTICULA. 



isarna och kärren upptina, Lindblad. Till mellersta Sverige 

 kommer hon i första veckan av april. v. Pulkamer iakttog", att 

 vid N. och NO. vind ökades ej antalet om våren. Från Sverige 

 kan jag icke meddela några uppgifter om hennes flyttnings för- 

 hållande till olika vindar. Att hon kommit och finnes på en 

 plats, kan man se på de hål hon gör i nötkreaturens spillning, 

 även om man icke för tillfället får se henne sjelv. Höstflyttnin- 

 gen börjar i N. Europa. I mellersta Europas berg eger den rum 

 i sept.; i Tyskland i början av okt. är den ej betydlig, men blir 

 det i medlet av månaden; varar, efter väderlekens beskaffenhet, 

 till medlet av nov. eller längre. Vid friska N. och O. vindar är 

 hon livlig under kalla, ljusa eller dimmiga nätter. Varma V. 

 och S. vindar fördröja tåget; i början av dec. äro nästan alla 

 borta. Somliga kvarstanna i Tyskland, i synnerhet i närheten av 

 varma källor, i djupa skogar, och söka i nödfall skydd under 

 buskar eller t. o. m. på fria ställen. De flesta flytta bort från 

 oss i slutet av okt. och början av nov., Lloyd. 



Lätet uttryckes vanligen med 'knorr knorr' och 'psip psip', 

 andra teckna hanens knorrande med 'kvog gog', honans om vå- 

 ren med 'psiep' eller 'pip pip', eller 'slit slit'; skarpt 'psiep psiep'. 

 'jurrk juarrk'. Man har även iakttagit, utom hennes vanliga 'pisp 

 pisp', 'knorr', vid parningen ett läte liknande kråkans; en annan 

 skriver 'biies vitts' såsom lockton och andra 'buaark', och åter en 

 annan tycker att lätet under häcktiden liknar grodornas. 



För att åtkomma de små djur, som utgöra hennes vanliga 

 föda, har hennes näbb en egendomlig beskaffenhet. Hornslidan 

 på näbbets spets är tunn och liksom kornig, till följd derav att 

 under densamma ligga talrika känselverktyg, hvilka efter döden 

 hoptorka, så att små gropar uppkomma i stället. Dessutom kan 

 hon höja främre hälvten av överkäken, under det bakre delen 



derav är sluten till underkäken. Fogeln sticker, under det han 

 går sakta, näbbet ned i den mjuka marken. Upptäcker hon med 

 sin känsliga näbbspets en masks rörelse, så borrar hon sitt slutna 

 näbb efter den, höjer överkäken snabelformigt och griper med 

 båda käkarna offret. Vid utdragandet minskas överkäkens böj- 

 ning, gapet vidgas till hela sin längd och masken sväljes hel, 

 eller, om den är för stor, svänger hon den hit och dit, tills den 

 o:år sönder. Hon söker i allmänhet sin föda om natten, men 

 stundom även om dagen, i synnerhet under förmiddagen. De 

 djur, som hon söker, äro smärre skalbaggar, insektslarver, s. k. 

 myrägg, metmaskar, små mollusker, Limax; hon sticker näbbet 

 under nedfallet löv, och vänder dem om och träffar dervid åt- 

 skilliga små djur; i gödsel efter nötkreatur sticker hon näbbet ofta 

 40—50 gånger, och hålen synas derefter. Hon finner der Sta/phylinus, 

 A]jhodius, Ämmwcius m. fl. Hon förtär även h varjehanda andra 

 insekter, i synnerhet Carabus. Stundom förtär hon även larver ur 

 kadaver, hon sväljer små vegetabilier, såsom toppar av Sphagnum 

 och granbarr, spädt gräs och, möjligtvis av misstag, gräsrötter; 

 stundom förtär hon blåbär i mängd och någon gång rönnbär. 



Morkullans fortplantning företer åtskilliga egendomligheter. 

 Man anser, att årsgamla icke fortplanta sig. Om hon lever i en- 

 gifte, torde knappt vara visadt, och oaktadt honan synes hava 

 sådan avsigt, tyckes den stundom gå om intet. Hon flyttar, i 

 synnerhet om våren, men även om hösten, ofta parvis och parar 

 sig under vårflyttningen. Man har även sett makarne bete sig 

 mycket vänligt mot hvarandra. Emellertid finnas flere hanar än 

 honor, och under våren förfölja ofta fl.ere hanar en hona, och de 

 förra strida med hvarandra. Man anser allmänt, att draget eller 

 sträcket är en slags lek, och så är nog också förhållandet. Linné 

 sade om henne: volitans jper noctes^ quasi viam strictissimam, in 



