HORSGOK. 



SCOLOPAX GALLINAGO. 



601 



hos könen, Gadamer säger 1857, att ljudet uppkommer till följd av den håla, 

 som bildas mellan stjert och vingar. Meves ansåg 1856, att det gnäggande ljudet 

 uppkom genom yttersta stjertpennan; han fäste en sådan på en halv alns lång ståltråd 

 och denna på en käpp ; genom svängning dermed i luften uppkommer ett liknande ljud, 

 och han säger år 1868: att vingslagen åstadkomma eller medverka till det vibrerande 

 ljudet är sannolikt. Borggreve talar 1860 och 1876 emot Jäckel, Baldamus och 

 Altum; saken bevisas icke genom att svänga pennan på en käpp, emedan ett 

 dylikt ljud åstadkommes även med en fjäder av en Duva eller Gås. v. Droste 

 anser 1868, att ljudet sker genom vibrering av de 4 yttersta stjertpennorna, hvar- 

 vid stjerten är utbredd: Altum, uppfinnaren av stjertbräkningsteorien, och Meves 

 hava åtminstone i huvudsak rätt. I början av fogelns nedsänkning röra sig ännu 

 vingarna, så att snurrandet ej kan ske genom vingarna. E. v. HoMEYER anmärker 

 1876, att med andra fjädrar än stjertpennor kunna även toner framkallas genom 

 deras svängning i luften; att fogeln ej sänker sig så fort som Altum säger; att 

 det bräkande ljudet uppkommer genom röstorganet och dallringen genom vingar- 

 nas rörelser, men icke genom yttersta stjertpennorna, samt tillägger, att frågan icke 

 var löst. Barth anser bräkningen ske med vingarna; med stjerten frambringas ett 

 mera jemnt ljud, som höres bäst, då fogeln med indragna vingar kastar sig till marken. 

 Chlapowski beskriver 1878, huru en skara Horsgökar under bräkande flög i en 

 spiral uppåt, tills man hvarken kunde se eller höra dem, derefter fick man åter 

 höra en svag ton över sig, några sekunder derefter igenkände man det genom 

 vingpennornas svängningar uppkomna bräkandet allt tydligare, och på"en gång visade 

 sig sjelva fogeln, som ilade i allt trängre spiralbåge pilsnabbt till jorden. Så snart 

 hanen hör honan locka, avbryter han sin väg och sänker sig lodrätt som en sten 

 till marken. Efter parningen återtager hanen sin flygt på samma sätt, tills honan 

 åter lockar honom, och leken fortsattes på samma sätt hela dagen och en god del 

 av natten. Mot Altums och Meves' teori anmärker Pralle 1876, att det vore 

 omöjligt vid den långsamt glidande flygten att hålla stjerten så, att stjertpennorna 

 erhölle ett sådant läge som det vid Meves experiment; alldeles bortsedt från, att 

 stjertpennorna äro fullständigt höljda av stjerttäckarna(?). Under den rätta lektiden 

 i sista tredjedelen av mars till medlet av april, hvarunder hanen flyger i en krets 

 omkring den till näste utsedda platsen, kan man dölja sig der och skall snart höra, 

 att ljudet ej kommer från strupen; flygten är ej långsamt glidande, utan fogeln 

 störtar nästan lodrätt ned i en vinkel om 80 gr. och med stor häftighet; han 

 lägger sig dervid på sidan, så att vingarna, indragna till kroppen, vibrera nästan 

 lodrätt över hvarandra, och med stjertpennorna 'krampaktigt styva'. Så snart Becka- 

 sinen återtagit horizontel ställning, är bräkningen slut. För en sådan undersökning 

 irtrustar man sig med nattkikare, vattentäta skodon, sittkäpp m. m., så att man 

 kan uthärda timmar ja hela dagen; man beger sig ensam tidigt på morgonen i 

 slutet av mars eller början av april till midten av det ställe, der man vet, att fogeln 



Sundevall, Svenska foglarna; forts, af Kinlerg , 1881-2. 



leker. C. Zöppritz i Darmstadt utfäste sig att betala 500 mark, om en skiljedomstol 

 av 3 män, utsedda av Allm. Tyska Jagtf öreningen, kunde förklara, att den blivit 

 övertygad derom, att Beckasinerna icke åstadkomma bräkandet med röstorganet, utan 

 med vingarna. ZÖPPRITZ anmärker, att de ljud, man med en stjertpenna på en 

 käpp kan frambringa, ej höras på mer än 70 stegs avstånd, under det Horsgökens 

 bräkning höres vid lugnt väder väl 10 gånger så långt. Horsgöken bräker sittande 

 på en torr gren. HiNTZ hörde väl 10 gånger detsamma, hvilket uppgives även hava 

 hörts av några andra ; bräkandet är även hördt från en, sittande på en telegraftråd. 

 HiNTZ anmärkte endast, att härtill fordrades en starkare byggnad av luftstrupen och 

 en större fogel. ZÖPPRiTZ svarar, att man icke uppgivit ett enda analogt exempel(?) 

 derpå, att lektoner åstadkommas genom ving- eller stjertpennor. Eeichenow säger, 

 att alla Beckasiner, som hava, såsom vår, egendomligt bildade yttre stjertpennor, 

 men endast de, åstadkomma sådant ljud. Altum tager 1881 åter till ordet, 

 vidhåller hvad han för 25 år sedan sagt och hvilket genom Meves experiment 

 och A. ScHMiDTS vingskjutna fogel, som bräkt hållen i handen, blivit bestyrkt. 

 Zöppritz fortfar vidare, att uppgiften derom, att fogeln bräkt hållen i handen, 

 synes vara så oerhörd, att den säkert berott på en mystifikation, och trodde, att, 

 om fogeln verkligen bräkt, det måste varit av rädsla. Emot stjertbräkningteorien 

 anmärker v. Homeyer 1881, att Horsgöken icke, såsom man påstått, mycket hastigt 

 kastar sig nedåt, i synnerhet icke i början, då han vanligtvis rör sig ganska lång- 

 samt, så att en ton från stjertfjädrarna derigenom omöjligt kan uppkomma. Efter 

 hand störtar han hastigt nedåt. I omvändt förhållande blir tonen svagare vid ökad 

 hastighet; hvarpå v. H. fäster särskild uppmärksamhet och uppmanar till vidare 

 iakttagelser. Den ton, som kan åstadkommas genom svängning av yttersta stjert- 

 pennan fastbunden vid en käpp, har väl tyckte med, men är ej lik bräkningen 

 och mycket svagare samt höres knappt på 60 stegs avstånd. 



Häckar i sumptrakter, i synnerhet på ställen bevuxna med 

 buskar, ofta flere par ej särdeles långt från hvarandra. Lever, 

 enligt Faber, i monogami. Boet är enkelt, utgöres av en rund 

 grop med gräs på en tufva. Den ruvande fogeln lyfter tyst, och 

 först då man är alldeles intill den. Vid boet låtsar han sig 

 vara sårad, springer med släpande vingar. Aggen ruvas enligt 

 Natjmånn 15 — 17, enligt Fäber 18 dygn och av båda könen, men 

 enligt Nåuiann troligen av honan ensam. Sedan ungarna äro 

 utkläckta och torra, följa föräldrarna dem till platser, der de väl 

 kunna gömma sig. Efter 8 — 10 dagar börja hand- och stjertpen- 



120 



