718 



HVIT STORK. CICONIÅ ALBA. 



de, liksom Tranan, långt ifrån, de förra om vintern, de senare om 

 sommaren. Då de skola flytta, samlas de på vissa ställen och 

 åtföljas, så att ingen kvarstannar, om ej någon infångad och för- 

 varad, och de bortflytta, såsom om dagen vore genom lag bestämd. 

 Ingen ser, när Storken flyttar, oaktadt man^ser, att den skall flytta, 

 icke heller när den kommer, förr än den redan kommit; bådadera 

 ske om natten. I Asien finnes en slätt, kallad Pytonos kome, 

 Ormby, der de samlas, klappra, conmurmurant, döda den som 

 kommer sist, och derefter bortflytta. Man har märkt, att ingen 

 blivit der sedd efter medlet av augusti. Somliga påstå, att Stor- 

 karna sakna tunga. Emedan de förtära ormar, stå de i högt an- 

 seende, så att den, som i Thessalien dödade en Stork, blev straffad 

 med döden. Storkarna återkomma till sina bon. De mata sina 

 gamla föräldrar. Saknades vid en sjö söder om alperna; häckar 

 icke på Fidenatiska fältet nära Rom, Plinius. CorxeliusNepos 

 sade, att Storken smakade bättre än Tranan; under Plinii tid 

 skattades den förre bland de förnämsta foglarna, den senare söktes 

 av ingen. Storken äter origanum. Folket ansåg, att det ej var 

 lämpligt att så rovor efter Storkens bortflyttning. Storkens mu- 

 skelmage, 'ventriculus\ och löpe, coagulum^ av nötkreatur är mot- 

 gift mot alla gifter. Den, som förtärt en Storkunge, varder icke 

 på många år surögd, likasom den som eger ett drakhuvud. 

 Storkungen, kokt i vin, sades, likasom flere andra goda saker, 

 hjelpa mot blemmor, Plinius. Många hava i vers besjungit fo- 

 geln. Petronius omtalar, att Storken åts. Jtjvenalis har föl- 

 jande: 



Serpente ciconia pullos 

 Nutrit, et inventa per devia rura lacerta: 

 Illi eadem sumptis quasrunt animalia pinnis. 



Storken ungarna föder 

 både med Ormar och Ödlor, funna i ödsliga trakter: 

 även av sådana djur de flygga ungarna leva. 



Att Storkarna vårdas av sina ungar återkommer hos Ailianos, 

 fastän han säger, att det sker icke till följd av en lag, utan av 

 deras goda natur. Myndiern Alexander sade, att de gamla Stor- 

 karna flyttade till de okeanitiska öarna, der de för sin kärlek 

 till föräldrarna blefvo förvandlade till menniskor, en berättelse 

 som Ailianos ansåg sig böra tro, emedan Alexander icke kunde 

 hava någon nytta av ett sådant påfund och det icke passade sig 

 för en förståndig man att föredraga en lögn för sanning. Egyp- 

 tierne vörda Storken, emedan de unga föda sina föräldrar. Med 

 mycken klokhet skydda Storkarna sina '^gg mot Flädermöss. Ty 

 om dessa endast röra äggen, varda de sterila. Derför bära Stor- 

 karna till sina bon blad av plataner, hvarav de i närheten kom- 

 mande Flädermössen bedövas. Man sade, att Rapphöns, Duvor 

 och Storkar lade origanum på sår, som derav läktes, så att de 

 icke behövde läkemedel av menniskan. Storken och Flädermös- 

 sen sades hata hvarandra som fiender. En tam, 6 dxézr^^^ Stork i 

 Thessalien berättas hava huggit ögonen ur den sköna Alkinoe, 

 derför att han sett henne vara sin man otrogen. Läkning av ett 

 avbrutet ben omtalas, Ailianos. Solinus nämnde, att Storken icke 

 hade någon tunga; lätet åstadkommes med munnen snarare än 

 genom rösten. 



Satyrici säga: 



crepitante ciconia rostro. 

 Crotalistria, Publius Syrus. 



Berättelsen att Storken icke har någon tunga säges hava 



uppkommit av hieroglyferna, Pierus, men rättas sedan av flere. 



Skall ofta såras av ormar, Solinus, Salmasius. Julius Capi- 



tolinus omtalar en händelse, som häntyder på en tam Stork. 



