HVIT STORK. CICONIA ALBA. 



719 



Hvarjehanda delar av fogeln ävensom dess 'ågg användes både 

 för menniskor och djur, Veöetius. 



D. Ambrosius säger, att fogeln flyttar med Kråkor, enl. W. 

 Franzius, som tillägger, att han icke saknar tunga och att 

 han är vårens förebud. I Delphis skall 1536 vid eldsvåda en 

 Stork hava sökt rädda sina stora, men ej flygga ungar, men då 

 detta ej lyckats, hade han lagt sig över ungarna för att skydda 

 dem, Hadrianus Junius, Batavise hist. Vid ett annat tillfälle 

 skall en Stork hava fört vatten i näbbet och släckt elden, Came- 

 RARius. Flere dylika berättelser anföras av Franzius. Ger. 

 Blasius omtalar digestionsorganerna hos Stork, Ärdea cinerea 

 och Ä, stellaris m. fl. 



DoLOEus fann Storkens användning såsom läkemedel (mot kata- 

 lepsi) löjlig, men säger, att alla läkemedel av Storkens blod och 

 ungar berömdes mot pesten, quia Ciconice vescuntur anguibus et 

 vi^eris. 



På konungaspiran skulle Storken vara en symbol av mildhet, 

 industri och tacksamhet och ett tecken, att konungarna skulle 

 försvara sina underhavande såsom Storken sina ungar, Franzius. 



Enligt HiERONYMUS Cardanus begagnades blodet såsom mot- 

 gift. Man ville icke gerna äta fogeln, emedan han födde sig av 

 ormar och andra misstänkta djur. Somliga tyckte köttet av de 

 unga vara mört och saftigt, mollis et humida^ Gesner. Enligt 

 Julius Alexandrinus begagnades hvarjehanda delar vid åtskilliga 

 sjukdomar. Flere poetiska utgjuielser m. m. om Storkarna an- 

 föras av Aldrovandus, hvilka äro för vidlyftiga att här återgiva. 



Häckade år 452 i Venetia på ett av Aquileias torn och hade 

 knappt flygga ungar, då Attila intog staden, Prokopios. 



Höfflerus skall i 'Bienen Kunst', enl. W. Feanzius, omtala den skada, 

 som Storken gör på Bin. 



Antalet av Storkar på en ort rättar sig efter vidden av sum- 

 piga ängar i trakten: ju mera dessa odlas, desto färre Storkar 

 kunna der livnära sig. På orter, der han icke oroas, är han icke 

 rädd för menniskan, men på andra platser, der man förföljer ho- 

 nom, blir han mycket varsam. Han har mycket skarp syn, 

 hvilket man kan finna bland annat derav, att han stundom höjer 

 sig i luften till en ofantlig höjd. Man anser även, att han har 

 mycket utveckladt luktsinne, hvilket dock är svårare att bevisa. 

 Hans gång gör intrycket av en viss högtidlighet, beroende derpå, 

 att den är långsam, hvilket åter kommer derav, att fogeln derunder 

 efterspanar hvad han uppsluka månde. Han sover stående på ett 

 ben med näbbet doldt i halsfjädrarna. 



Flygten är snabb och, då han flyger högt, ofta svävande; 

 då han höjer sig, sker det i spiral. Han flyger med framsträckt 

 huvud. Storkarna uttrycka både sin glädje och vrede genom att 

 klappra med näbbet, hvilket sker genom att hastigt sluta käkarna 

 tillsamman. Ett verkligt läte, om ock svagt, får man mera säl- 

 lan höra. 



Vid flyttningen mot norden kommer vanligtvis, såsom 

 redan är visadt, hanen först fram till sitt förra hem. Att han sedan 

 återvänder och hemtar honan synes stundom vara förhållandet. 

 Hanarne antagas komma till Skåne omkring 14 dagar före ho- 

 norna och återvända och hemta de övriga, Sunde v all. Även 

 BuTTNER säger, att först en Stork kommer, försvinner och blir 

 borta flere dagar, derefter komma några och slå sig ned i boen. 

 Flere dagar senare komma honorna. Bayer iakttog vid Wien 

 Storken, och under flere år kom hanen först till boet, lemnade det 

 derefter och återkom flere dagar senare med honan, och han tillägger, 

 att endast honan ruvade. Till Grodek vid Lemberg kom han 

 1859 den 10 febr.; förtärde bröd och frukt m. m., som lemnades 



