720 



HVIT STOEK. CICONIA ALBA, 



honom till och med inne i köken. Efter en stark storm i jan. 1859 

 kommo 15 — 20 st. i utmattadt tillstånd till trakten av Lemberg, 

 gingo omkring i en by och blevo fodrade av bönderna, tills de i 

 början av febr. alla voro döda. Om ankomsttiderna jemf. K. 

 Fritsch, Abh. z.-b. G. 1862, 120-1. Äro Storkarna talrika, hålla de 

 sig före avresan i flock, hvilket sker både i Skåne och i sydli- 

 gare länder. A. v. Homeyer såg i Pommern en Stork slå sig 

 tillsamman för flyttningen med Tranor den ff, !! 1860. Synes 

 flytta både om dagen och om natten. Då de bereda sig till flytt- 

 ning, höja de sig i spirallinie till en ofantlig höjd, hvilket vanligt- 

 vis sker under klar himmel och vackert väder. De flyga stundom 

 så högt, att man ej kan se dem med blotta ögat, och hvarken 

 hav eller berg hindra deras resa. Flyttningen sker vanligtvis 

 icke på långt när så hastigt, som fogeln kan flyga. Han uppe- 

 håller sig på tjenliga ställen. E. v. Homeyer omtalade, att Dette 

 träffade på en ung Stork, som för tidigt lemnat boet och som 

 var hårdt ansatt av några Gäss; Dette räddade honom och tog 

 honom med sig. Då han emellertid ej ville äta, lät han åter sätta 

 honom i boet, sedan han hängt på honom en messingsskiva teck- 

 nad med ¥ 1880. Den ^i lemnade Storken trakten; och d. f blev 

 han nedskjuten från ett kyrktorn i Fornell, Gerona, Catalonien. 

 Avståndet var omkring 165 geogr. mil, så att denna svaga fo- 

 gel dagligen tillryggalaggt 40 mil, uppehållen inberäknade. Hos 

 oss stannar icke Storken över vintern, och när han på hösten 

 bortflyttat, återkommer han icke samma år. Från sydligare trak- 

 ter hava vi deremot några uppgifter härom. Vintern 1831 — 32 

 var i mellersta Tyskland lindrig, och då kvarstannade flere par. 

 De i Griesheim vid Frankfurt a. M. återkommo, förbättrade boet 



o 



och flyttade åter bort först den A vid djup snö, R. Meyer. Ar 

 1856 drev vid flyttningen mot norden en mycket häftig storm 



Storkarna i mängd vesterut över havet, der de omkommo, GLoaER; 

 jemf. Nilsson. År 1880 den ?^ sken solen under annalkande 

 oväder och en regnbåge syntes, då ett tåg om 15 st. flyttade åt 

 NO.; då de kommo i solskenet, vände de tvärt och flögo i motsatt 

 riktning. De samla sig på sänka ängar och draga åstad i stora 

 flockar om 100 st. Under flyttning söder ut synas flockarna till- 

 taga i storlek. Rebau omtalar, att man i N. Afrika icke sällan 

 ser tåg, 'som räcka tre timmar och äro i mil breda'. Före bort- 

 flyttandet para de unga sig ofta. Mayer anser sannolikt, att de 

 unga Storkarna flytta förr än de gamla. 



Födan utgöres av många slags djur. De förtära nästan allt 

 levande, som de kunna bemäktiga sig: Möss i mängd, de hugga 

 även Mullvadar, unga Harar, Igelkottar och en gång till och med 

 en ung Räv. En tam unge slukade en Ekorre. Då han ätit hår- 

 bevuxna djur, uppkastade han åter håren i bollar. Förtär fogel- 

 ungar, unga Sparvar, Rapphöns och Vaktlar, små kyvoklingar, 

 Beckasiner och Andungar; Ödlor, Ormar, Grodor: Eana temijoraria 

 och R, esculenta; deremot förtär han icke Paddor, Bufo vulgaris^ 

 hvilka han endast dödar. Huggormar säges han först låta uttömma 

 sitt gift på vingarna, innan han dödar dem. Stundom förtär han 

 småfisk; insekter, larver och särskildt sådana av Melolantha vul- 

 garis^ Euprepia grammica. v. Homeyer har i magen funnit 192 

 st. larver och skalbaggar. Ungar, 8 — 14 dagar gamla, hade förtärt 

 Scarabceus stercorarius och en annan art samt Carabus auratus^ 

 Meyer. Ävenledes Sniglar. Han går i nödfall, fastän sällan, till och 

 med på as. Med Arvicola erhåller Storken även fragmenter av sä- 

 deskorn, som den förre förtärt. E. v. Olfers fann i ett storkbo en 

 mängd huvudskålar av Hare och fogelben. Storken kan ej 

 fullständigt smälta benen m. m.; bollar av osmälta ämnen finnas i 

 mängd under de träd, der Storkarna samlas vid flyttning eller 



