724 



HVIT STORK. CICONIA ALBA. 



i boet 60 dagar, eller tills de blivit iiygga. Ungen sitter på tar- 

 serna; näbb och fötter bliva riktigt röda först i andra året, Meyer. 

 Den svagaste ungen utkastas. Om ungens utveckling se p. 704, 727. 



Krauss omtalar följande från Wiirtemberg. Den ^^ 1855 slog paret 

 sig ned vid boet, i hvilket ruvningen den \^ redan börjat. Hanen ruvade 

 med mera uthållighet än honan, som knappt ruvade mer än en tredjedel 

 av tiden. På 32:dra dagen gåfvo ungarna sig tillkänna. Föräldrarna ådaga- 

 lade all omsorg och förstånd mot ungarna, ruvade dem nära 14 dagar, till 

 dess i början av juni luften blev varm. Nu buro de mycket vatten till 

 dem, hvarmed ungarna överspolades, och skyddade dem mot solhettan med 

 halvutbredda vingar, och de flyttade sig efter solen. En morgon hade de satt 

 en grön gren å boet för att bereda dem skugga. I början voro föräldrarna 

 nästan lika ivriga att sköta ungarna, dock mest fadern. Men snart blev 

 honan försumlig och blev borta hela dagarna, i synnerhet vid ruskig väder- 

 lek, och då hon återkom, hade hon endast sparsam kost åt ungarna. I början 

 mottog hanen henne dock med glädjeyttringar, men en afton, då hon kom 

 sent hem, kom det till en scen. Hanen vände henne ryggen och teg. Det 

 intressanta paret undgick icke uppmärksamhet utom hus. Under det att 

 hanen på platsen hastigt uppsökte födan, såg sig honan om efter sällskap 

 med grannarne, brydde sig icke mycket om att arbeta på ängen, beskådade 

 verlden i behaglig ro och glömde den trogne maken och de hungriga un- 

 garna; hon älskade endast sig sjelv och sitt vackra yttre, med ett ord, hon 

 var en kokett. Det oaktadt lyckades dock uppfödandet av de två ungarna, 

 så att de den 18 aug. kunde sluta sig till andra för flyttning söder ut. I 

 allmänhet äro föräldrarna lika omsorgsfulla i ruvning och vård av ungarna, 

 lägga från första dagen för dem föda, mata dem aldrig med näbbet. Födan 

 utgjordes i början av Daggmask, senare av Grodor, Möss, Ormar o. s. v. ~ Vid 

 uttömningar krypa de baklänges. Först sedan ungarna kunna stå, börja de 

 flaxa med vingarna. Då föräldrarna äro frånvarande, öva ungarna sina vin- 

 gar till flygt, och föräldrarna lära dem icke flyga, såsom Brehm säger. 



ScHiNZ hade en tam. Stork, som följde med och åt av från träden ned- 

 skakade Ollonborrar. Födan utgjordes dessutom av Sniglar, ägg och ungar av 

 på marken boende foglar. Gräshoppor, Flugor, Myror. Storken värderar 

 en säker grund för sitt bo. Såsom bekant bygger han på taken. I mel- 

 lersta och södra Europa även på kyrkorna, och åtminstone i Tiibingen har 

 man iakttagit, att han endast bebor de protestantiska kyrkorna. På andra 

 orter har man icke iakttagit, att han fäst sig så vid stilen hos de olika kyr- 

 korna, och jag vill minnas mig hava sett dem även på katolska kyrkor. 

 Hos oss i Sverige har jag aldrig sett något Storkbo på våra kyrkor. Av både 



katoliker och protestanter värderas fogeln ännu i dag. Av de senare anses 

 han utgöra ett lugnande tecken, att ingen eldfara eller åska skall förstöra 

 huset. Katolikerna synas i den helige Florian se en mäktigare beskyddare, 

 Krauss. 



E. Meyer har i en uppsats behandlat ungarnas nedfallande eller ned- 

 kastande ur boet och hyllar den senare meningen. Dels påbygga föräl- 

 drarna boet, höja dess kant, så att ungarna, som då äro helt små och icke 

 kunna stå på benen, svårligen hava kunnat kravla ur boet och sålunda 

 nedfalla ur detsamma. Tillförlitliga personer hava sett Storken taga en unge 

 med näbbet och kasta den ur boet. Detta skall ske då 4 — 5 ungar finnas 

 och under förmodan, att föräldrarna, då de icke kunna uppföda alla, tvingas 

 att uppofl*ra en eller annan för de övrigas skull. Vidare iakttagelser och 

 meddelanden av dem som sett föräldrarna nedkasta ägg eller ungar ur 

 boet, äro önskvärda. I krävan hos sådana nedkastade ungar har man funnit 

 Tordyflar, Scarabceus stercorarius, och en annan art, samt hos en annan 

 un2;e Carahus auratus. 



HiNZ omtalar, att den 10 juni 1859 en främniande Stork 

 kom till Qit storkbo och inlät sig i strid med boets båda egare, 

 men blev tillbakaslagen; senare på dagen återkom den främmande 

 och tog i näbbet en av ungarna och förde honom bort med sig. 

 Hvad vidare hände förmäler ej historien. Dä en Stork blivit 

 skjuten, uppfostrade maken ungarna och flyttade med deai den 1 

 sept. Återkom sedan årligen, men ensam. Denne var en hane. 

 En hona kom ett år med 2 hanar, och alla tre hade boet gemen- 

 samt och ruvade samt uppfödde 3 ungar, v. Brixen, Hinz. Man 

 har iakttagit, att föräldrarna hemta vatten åt ungarna och vid 

 starkt solsken breda ut vingarna, för att ungarna må få skugga. 

 Ungarna anställa flygöfningar i boet, hoppa med utbredda och 

 flaxande vingar allt högre och högre. Dessa övningar bliva ofta 

 till förderv för ungarna, och då de derunder råka falla ned på 

 marken, få föräldrarna skuld att hava nedkastat dem. För att 

 förekomma, att ungarna skola falla ur boet, höja föräldrarna kanten 

 av detsamma. De gamla synas stundom para sig före avresan. 

 Meyer, fader och son, m. fl. ansågo, att Storken fortplantade sig 



