HVJT STORK. CICONIA ALBA. 



725 



för andra gången på året i södern, hvilket motsäges av flere, L. 

 Brehm, Naumann, Jäckel, och synes vara ett misstag, beroende 

 derpå, att Afrika har egna Storkar, som fortplanta sig ntan att 

 flytta till Europa. Det är endast unga hanar, som tidigt försöka 

 parning. 



Gadamer omnämner en hona, som levde såsom enka i Tår; 

 trodde, att hon var steril och derför skyddes av sina likar. Sna- 

 rare torde hon hava väntat på sin förlorade makes återkomst. 

 Man ser ofta Storkarna om våren strida med hvarandra om boet, 

 och man anser, att det är de egna ungarna, som vilja i förtid 

 ärva föräldrarna, men dessa, såsom starkare, köra bort, som skä- 

 ligt är, sina otacksamma ungar, Glåser. Den pietet, hvarför 

 Storken fordom varit berömd, är alltså icke så stor, som man 

 antagit. 



Bland Storkens fiender kan Kråkan nämnas. Ett par sådana 

 ofredade så Storkarna, att man måste skjuta Kråkorna. För övrigt 

 kan Storken väl freda sig, och man ser honom, åtminstone hos oss, 

 icke angripas av rovfoglar. I Tyskland skall Mården besöka boen. 



I de flesta trakter i Europa, der Storken är vanlig, är den 

 skyddad av folket. I Skåne har jag knappt kunnat erhålla andra 

 än de få, som jag sjelv för vetenskapligt ändamål skjutit. 



Om beskaffenheten av Storkens kött hava tankarna varit 

 mycket delade, och på många orter har man ringa erfarenhet 

 derom. Det är odugligt, Nilsson, segt, Schultz, dåligt, v. Frauen- 

 FELD. På Riesengebirge åts det av folket, men var dåligt och 

 hade stark lukt, A. v. Homeyer. Att Storken förr var ett villebråd, 

 kan man finna derav, att han ofta är avmålad bland annat sådant 

 å väggmålningar uti magnaters matsalar. Köttet begagnades i 

 Frankrike förr, men år 1775 icke mycket. 'Det är hårdt, svår- 

 smält och har obehaglig smak.' Läkarne föreskrevo då ännu läke- 



medel av Stork mot paralysi och epilepsi, men verkan derav be- 

 tvivlades, Buc'hoz. Emellertid är köttet, åtminstone unga foglars, 

 av utmärkt beskaifenhet, liknande sådant av ung Tjäder. Skinnet 

 avdrages och fogeln stekes, dock icke för hårdt. Storkägg anses 

 i Spanien mycket verksamma mot dryckenskap, Saunders. 



Även om fogelns nytta eller skada har man varit av myc- 

 ket olika meningar. Jemf. pag. 720-1. Övertaliga hanar, som 

 ej häcka, slå sig tillsamman, hvila natten över i skogarna, och 

 besöka stundom andras bon samt utkasta äggen. De togo ej 

 endast en mängd Harar, utan även Rådjurskalvar. Man höll der- 

 för efter dem, men de voro mycket skygga och svåra att komma 

 inom håll. Der Storkar äro talrika, lyckas aldrig Rapphönsavel, 

 v. D ROSTE. I allmänhet anses han skadlig, men då Möss före- 

 komma i stor mängd, gagnar han, Altum. Buttner såg Storkar 

 3 gånger taga vattenfoglar, en gång Hare, en gång Räv. Becka- 

 siner, Scolo^ax gallinago^ och Ang^kimrrtiY, Gallinula crex, hade de 

 fullkomligt utrotat på hans ort. I Danmark skyddas Storkarna, 

 men på Bornholm, der han icke häckar och dit han nog kommer 

 från eller till Sverige, skjutas de som anträffas. ^Den skada eller 

 nytta, som Storken förorsakar, torde temligen uppväga hvarandra. 

 I de flesta länder skyddas han icke för det gagn han gör, utan för 

 det nöje han skänker, och på grund av fördomar och sagor, som 

 äro förknippade med honom.' Detta yttrande av E. v. Homeyer 

 synes mig komma sanningen nära, åtminstone hos oss, der 

 han numera icke finnes i större mängd. På de ställen, der han 

 ännu häckar koloni vis, kan dock en del av de unga, sedan de blivit 

 flygga, med fördel skjutas och användas. Schmelzhopf anser Stor- 

 ken skadlig,' emedan han dödar unga Starar och Rapphöns. de 

 Lamare anför, att i aug. 1874 flockar om 150 — 300 st. visade 

 sig kort före avresan; han sköt under få aftnar 14 st. De gjorde 



