726 



HVIT STORK. CICONIA ALBA. 



enorm skada på lilla jagten, och de förtärde även Iglar. Rohweder 

 säger, att de döda en tallös mängd strandfoglar. Quistorp an- 

 ser, att Storken gör mer skada än gagn; utom Grodor förtär han 

 alla levande djur, som han kan komma åt, gör jagten och bi- 

 aveln stor skada; unga Harar bär han årligen till sina ungar; 

 unga Rapphöns, Vaktlar, Lärkor m. fl. förtär han i icke ringa 

 mängd. Under sommaren 1878 fans på ett avröjdt klöverfält en 

 kull Rapphönsungar, och Storken passade på, när folket avlägs- 

 nade sig, och lemnade icke platsen förr än han slukat hela kullen. 

 Han plockar Bin på klöverfält. Även dödar han Vesslor och för- 

 tär ungarna. Elnligt Gliser har jägaren all orsak att hata 

 Storken. Man har sett honom på stranden av en damm taga, 

 kasta i höjden och sluka den ena andungen efter den andra. 

 Unga Harar, Rapphöns, Beckasiner m. fl. äro honom mycket be- 

 hagliga, likasom hela kullar ägg och lingar av sådana foglar, 

 som häcka på marken. Han tillåter gerna Sparvar att bygga bland 

 sina riskvistar, men när han tycker, att ungarna äro matnyttiga, 

 tar han dem inifrån eller utifrån boet. Han plundrar skatbon 

 och för alla materialierna till reparation av sitt eget bo. Att 

 vi det oaktadt taga de Storkar i försvar, som bo på våra tak, 

 må icke förefalla underligt, då fogeln är en af de märkvärdigaste, 

 som vi här få se, även om man icke kan dela förra tiders för- 

 domar om det gagn, som menniskan av honom skulle njuta, såsom 

 att han skulle skydda huset mot eldfara m. m., eller att han, 

 såsom i Tyskland, 'kommer med barnen'. 



Att underhålla fogeln i tamt tillstånd är av stort intresse 

 och lyckas väl både i de zoologiska trädgårdarna och hos en- 

 skilda. Derav har man redan vunnit några upplysningar, som 

 till en del avvika från hvad man förut uppgivit. H. Gadåmer 

 meddelade mig 1845 följande. Jag hade en levande Stork och 



gjorde några intressanta iakttagelser. Hans föda bestod av Grodor, 

 Möss, foglar, skalbaggar m. m. Han var i stånd att på en gång 

 svälja en hel Tornfalk, Falco tinnunculus^ med fjädrar och allt, och 

 det är märkvärdigt, huru mycket gapet kan utvidgas. Liksom 

 rovfoglarne kastade han upp fjädrarna, hår, ben, vingarna av 

 skalbaggarne, överhuvud alla till föda otjenliga delar. Det var 

 ofta bollar stora som en halv hand. Storken blir lätt tam, föder 

 sig sjelv i trädgårdar och på ängar. En hane, som hölls tam, 

 skaff^ade sig, enl. Bayer, en maka, så att de häckade. Malm om- 

 talar, att i Göteborgs trädgårdsförening fans 1872 en tam Stork. 

 Ett par infann sig der, häckade och fick ungar, återkom 

 under två efterföljande år, men stannade endast under några dagar. 

 Uppfödandet är stundom svårt och långvarigt. Man stäcker vin- 

 garna, tills fogiarna blivit tama. De underhållas med insekter, larver, 

 amfibier. Möss och över vintern med kött och avskräde från köket. 

 Boet ombäddas dagligen och näbbet rengöres efter hvarje mål av 

 föräldrarna. Fortplantar sig vid ett års ålder, även i fångenskap. 

 Ungar exporteras från Tyskland till Frankrike. Hos en hand- 

 lande i Paris såg man 1861 minst 50 st. Äggen ruvades 32 

 dagar. Ungarna erhålla under de 2 första dagarne endast segt 

 slem, som föräldrarna lemna ifrån sig; derefter insekter och larver, 

 även av Ollonborrar, Melonontha^ hvilka skola vara levande; de 

 förtära ej döda. Uppfödandet är besvärligt, varar 3 månader, 

 innan de äro vuxna, så att de kunna föda sig sjelva. Boets 

 bädd är av mossa och ombäddas, så att ungarna ligga torrt. 

 Storken är under tiden mycket nyttig. Ungar, som uppföddes 

 1861 och underhöllos över vintern, byggde följande sommar ett 

 bo, hade 4 ägg och erhöllo 2 ungar. I Frankrike är fogeln säll- 

 synt, men omtyckt. 



Ett fall omtalas, då en Stork och en Häger i fångenskap 



