736 



ODENSVALA. CICONIA NIGRA. 



I en uppsats om den Svarta Storken av C. C:son Wåstfält meddelas 

 följande. I juni månad, förliden sommar, 1867, varseblev jag 4 stycken 

 större foglar, hvilka med hög och lätt flygt kretsade över en större lång- 

 grund vik av den vid egendomen Säby belägna sjön Mogden. Ett par må- 

 nader senare eller i aug. kom jag en afton i solnedgången gående utmed 

 stranden af förutnämnda sjö. Jag passerade då en långgrund vik, på hvars 

 flacka strand, omkring femtio fot från vattnet, en gräsbevuxen gyttjepöl är 

 belägen» rik på fiskyngel, snäckor m. m. '^ Härifrån höjde sig en stor fogel, 

 som igenkändes vara en Svart Stork. Ungefär 14 dagar derefter såg jag 

 honom åter. Jag kom nemligen roende utifrån sjön en varm, klar för- 

 middag; min uppmärksamhet väcktes då av skriket och det löjliga beteendet 

 av ett par dussin Kråkor, hvilka voro samlade kring en större fogel, i 

 hvilken jag igenkände den Svarta Storken, som åter infunnit sig i den vik, 

 der jag första gången sett honom. Storkens, liksom Kråkornas beteende 

 var i högsta grad komiskt, och då jag icke var bemärkt av foglarna, läto 

 de ej störa sig i sin lek. Jag höll in med rodden och gav akt på dem. 

 När Storken några minuter vadat omkring uti det kvartersdjupa vattnet och 

 under tiden med näbbet noga undersökt bottnen, spände han ut båda vin- 

 garna samt började under en hälft springande, hälft hoppande gång att be- 

 skriva större eller mindre kretsar på den släta, flacka stranden. Så fort 

 Storken nådde det torra, slöto sig alla Kråkorna efter honom, dels hoppande, 

 dels flygande, för att kunna följa sin långbente förelöpare, och uppstämde 

 härunder, med framåtsträckta halsar och vidöppna näbbar, ett hiskligt 

 kraxande. Troget följde de Storken i alla hans vändningar och svängnin- 

 gar, ända tills dess han åter begav sig ut i det våta elementet, då de för- 

 sigtigtvis stannade på det torra. Der stod nu hela det förut så högljudda 

 sällskapet och såg efter Storken, som helt lugnt klev ute i vattnet; endast 

 en och annan Kråka sträckte ut halsen och gav, med ett hest kraxande, sin 

 missbelåtenhet tillkänna. Det dröjde dock icke länge förr än Storken åter 

 spände ut vingarna och hoppande begav sig upp på stranden, och nu för- 

 nyades åter kapplöpningen och slutades på samma sätt, med Storkens re- 

 trätt ut i vattnet. Detta löjliga uppträde förnyades några gånger. 



Odensvalan är ganska skygg. Om våren seglar hon ofta högt 

 och i vida kretsar över skogen. Klapprar med näbbet, men låter 

 sällan höra sitt svaga läte. 



Hennes föda, som hon ofta söker på långt avstånd, utgöres 

 av Möss, Grodor, Snokar, maskar, vatteninsekter, småfisk, såsom 



Cohiiis fossilis^ 10 tum lång, Cyprinus erytÅrophthalmus^ C. rutilus^ 

 Perca fluviatilis, Gasterosteus aculeatus, Nåumann. Fisk fångar 

 hon både i sött och salt vatten. Benzon hos Dresser. Hanf 

 fann en, erhållen den 28 mars 1866, hava förtärt en Forell, 2 

 Gäddor och sist en Råna esculenta, J. C. H. Fischer fann hos 

 en ung fogel från Ry å i början av sept. 1863 i svalget 176 st. 

 Gasterosteus aculeatus och G. pungitius, utom hvad som redan var 

 smält, och hon synes föredraga fisk framför annan föda. Pallas 

 säger, att Odensvalan ofta genom anus lemnar ifrån sig halv- 

 smälta fiskar, hvilket dock måtte bero på ett misstag, då hon 

 säkert, liksom den Hvita Storken, uppkräker osmälta ämnen. 

 Bor hos oss i ensliga skogar, nästan alltid i träd. Boet bygges 

 på de undre grenarna av barr- och lövträd, i närheten av sött 

 vatten, i Tyskland i synnerhet i gamla ekar. Återkommer till 

 boet på våren, enligt Quistorp, även om ungarna årligen tagas. 

 Boet, bygdt omkring 40 fot högt över marken på grenar, 4—12 

 fot från stammen, är platt med en vidd av 12 — 14 tum med 

 ojemn kant, av grova grenar, med bädd av gräs och mossa; stun- 

 dom användes en annan fogels övergivna bo, såsom av en Glada, 

 hvilket då påbygges. Aldrig(?) kolonivis. Ägg 5. Bo platt, vidt, 

 av torrt ris, i midten med en rundad fördjupning. I Bulgarien 

 häckade hon i en grotta i ett otillgängligt moras. Dresser. Den 

 ruvande fogeln trycker fast; uppskrämd kretsar han länge över 

 boet. Då äggen äro starkt ruvade eller ungarna nykläckta, skyn- 

 dar modern att åter komma till dem. 



I tamt tillstånd behandlas hon liksom den Hvita Storken. 

 MoNTAGu omtalar en, som blivit fångad. Den gjorde föga mot- 

 stånd och åt följande dag Ål, som blivit lagd för henne. Tager 

 hon en sådan, behandlar hon honom med skakning och bett, tills 

 han förlorar krafterna, då hon slukar honom. Hon stod ofta på 



