OM NOMENKLATUR I PLANTESOCIOLOGIEN. 37 



planteaggregater, som altsaa aabenharer en høist eiendomme- 

 lig lovmæssighet, som er plantesociologiens utgangsmateriale. 



Vi skal forst betragte den sluttede vegetation og dens egen- 

 skaper. 



Raunkiær definerer den mindste enhet som „det saavel 

 kvalitativt som kvantitativt ensartede planteselskap'''- . (1912 

 p. 202). Dette kunde man ogsaa uttrykke saaledes^ at hvis 

 planteaggregatet er ensartet, saa skal stikprøver som jeg tar ut 

 her og der, opvise de samme egenskaper. Denne ensartethet 

 beror for det første derpaa at et visst antal arter ^ kommer 

 igjen i alle prøver, o: de er utbredt (spredt) over hele arealet. 

 Om dette bruker Raunkiær betegnelsen kvalitativ ensartethet. 



Men prøvernes indbyrdes likhet beror ogsaa paa noget 

 kvantitativt. For det første er den totale stofmcengde eller masse 

 tilnærmelsesvis lik for de forskjellige prøver. Det er ikke saa 

 at en del av det samlede areal bærer en sparsom vegetation, 

 mens en anden del strutter av frodighet. — Desuten er de en- 

 kelte arters andel i prøvernes totale stofmængde relativt kon- 

 stant, eller varierer ialfald indenfor bestemte grænser. Nu kan 

 prøvens totale stofmængde og de enkelte arters andel heri be- 

 stemmes paa 2 maater: 



1) ved veining, 2) ved volum-hestemmelse. 



Den første metode anvendes jo i landbruket; men som 

 Raunkiær klart præciserer (1910 p. 24) er ingen av disse 2 

 egentlig skikket for arbeidet ute i marken, heller ikke en tælle- 

 metode, idet individene ofte varierer adskillig i størrelse. 



Imidlertid kan man paa en anden maate faa et forholdsvis 

 godt og anskuelig billede av de enkelte arters kvantitet i prø- 

 verne, nemlig ved bestemmelse av dækningsgraden. Man proji- 

 cerer da det overjordiske system av de individer som tilhører 



^ som overalt har samme fysiognomiske præg (cfr. Raunkiærs „Kaar- 

 præg", 1912 p. 202). 



