ROLF NORDHAGEN. 



samme art, ned 'paa underlaget, og bestemmer (skjønsmæssig) 

 det samlede areal som derved dækkes. Størrelsen av dette areal 

 angives efter en fastsat skala, i almindelighet en 5-gradig (Hult- 

 SERNANDERS-metode), men kan ogsaa angives i brøkdeler av 

 hele prøvens areal. (Lagerberg.) 



Vi kan følgelig si at prøvernes indbyrdes likhet skyldes: 



1) en floristisk overensstemmelse, 



2) en overensstemmelse i kvantitativ henseende, som 

 aabenharer sig deri at den totale dækningsgrad er den 

 samme, og forholdet mellem de forskjellige arters dæknings- 

 grad er relativt konstant, ialfald for en del arters vedkom- 

 mende. 



Herpaa beror altsaa planteaggregatets ensartethet. Denne 

 kan selvfølgelig være mere eller mindre fuldkommen, og det 

 ovenfor fremstillede har bare en betinget gyldighet. Men der 

 findes en mængde planteaggregater i naturen som kan være 

 likefrem forbausende ensartet. De er plantegeografenes kjæreste 

 objekter. Jeg skal nævne nogen eksempler fra Norges vegeta- 

 tion for at illustrere dette. 



De saakaldte strandenger har længe været bekjendt (særlig 

 ved Warmings arbeider) paa grund av sin vakre zonation, det 

 vil si : de plantesociologiske enheter i ovenfor anførte mening 

 er her særlig distinkt avgrænset, og kan ofte iagttaes paa 

 lang avstand. Jeg har studeret en del saadanne i Kristiania om- 

 egn, og skal gi et eksempel fra Fornebolandet. 



Mellem gaardene Storøen og Lilleøen gaar der her ind en 

 bukt av fjorden, og indenfor denne findes en lav, flat strandeng, 

 som blev undersøkt ^/s — 1917. Her optraatte følgende zoner: 



1) Ytterst en Scirpus maritimiis-zone, som bestod av en 

 tæt, kompakt masse av Scirpus maritimus. Den vokste i vån- 

 det; desuten fandtes der alger og bakterier paa og mellem indi- 

 videne. 



2) Derpaa fulgte en meget ensartet utseende Qlyceria 

 maritima- zone. Fra denne tok jeg efter den av Raunkiær 



