ROLF NORDHAGEN. 



en slags contradictio in adjecto. Og hvis det er 2 forskjellige 

 begreper, hvor er saa definitionen paa den ideale association? 

 Hvad er egentlig det for noget? Man taler om at der kan gaa 

 „troll i ord", og det forekommer mig at Gradmanns „sämtliche 

 Arten" her har været noget „trollske" av sig, — 



Naar man sammenligner like bestander, saa er det en al- 

 mindehg foreteelse at nogen av disse er artsfattigere end alle 

 de andre, eller at et par viser sig meget rike. Men hvorfor kan 

 man da ikke tale om „artsfattigere" og „artsrikere" bestander? 

 Dette blir jo specialeiendommeligheter ved de enkelte plante- 

 samfund, og kan ikke indlemmes i eller tilskrives „associations- 

 begrepet" ; for dette skal bare uttrykke det som er fælles for 

 allesammen. 



Jeg skal forsøke at belyse den opfatning som jeg her har 

 gjort gjældende, ved et eksempel. 



Sammenlignes strandengene langs Norges kyst, kan der 

 paavises en overordentlig stor Hkhet mellem dem, ialfald saa 

 længe man holder sig søndenfor polarcirkelen. De artsrikeste 

 fins allersydligst i landet, ved Kristianiafjorden (særlig dens 

 ytre deler) og vestover til Lister og Jæderen. Foruten en lang 

 række almindehge strandengplanter (de fleste er opregnet i ta- 

 bellen fra Fornebolandet, cfr. p. 43), optrær der her en hel del 

 karakteristiske arter: Statice bahusiensis, Centunculus mini- 

 mus, Anagallis arvensis, Erythraea vulgaris & pulchella, 

 Trifolium fragiferum, Cochlearia danica, Carex punctata, 

 Carex distans, Scirpus parvulus, Festuca arundinacea o. fl. 



De av disse strandengsamfund som slumpet til at opvise 

 det største antal arter, skulde da i overensstemmelse med den 

 ovenfor eiterte opfatning repræsentere de respektive „associa- 

 tioner" paa den mest „fuldstændige" maate. 



Hvis vi nu gaar til det egentlige vestlandet, saa er strand- 

 engene fattigere paa arter (av den grund at en hel del ikke gaar 

 længere vestover end til Lister og Jæderen). Og disse skulde vi 

 da betragte som „ufuldstændige". — Nu er det imidlertid ingen 



