OM NOMENKLATUR I PLANTESOCIOLOGIEN. 83 



som vet om de manglende arter nogensinde kommer til at ut- 

 brede sig mot vest og nord (mange synes at ynde Kattegat— 

 Skagerakkystene); strandengene paa vestlandet vil kanske aldrig 

 bli anderledes end de er nu. De er vistnok saa fuldstændige 

 som de kan bli. 



Den „fuldstændige association", den „fuldt utviklede" eller 

 „ideale association" er efter min mening en aldeles uholdbar 

 forestillinga. Den beror paa en feilagtig tankegang. Et plante- 

 samfund er ingen „organisme" med visse „muligheter" som kan 

 komme helt eller delvis til utfoldelse, f. eks. eftersom vokse- 

 sledsbetingelserne er mere eller mindre „ideelle". Det er et 

 komplex, hvis eksistens og eiendommeligheter beror paa et 

 indviklet samspil av kræfter av den forskjelligste art. Hvad 

 nytter det f. eks. om de edafiske forhold paa en lokalitet er 

 aldrig saa fortrinlige, naar vedkommende planteart ikke fins i 

 egnen og kanske aldrig kommer dit? Og hvad skal være vor 

 ledetraad naar vi fælder dommen „ufuldstændig" eller „fuld- 

 stændig"? Man kan jo aldrig vite om der ikke et eller andet 

 sted fins et bestand som er endda „fuldstændigere" eller mere 

 „idealt". 



Skal vi opnaa klare linjer i plantesociologien, maa vi 

 anskue tingene som de er, og ikke som vi mener de kunde 

 eller burde være. Prokrustessenger er aldrig av det gode. — 

 Foretar vi imidlertid en nøktern sammenligning av strandengene 

 langs kysten, viser de en række med hkhetspunkter som mulig- 

 gjør en klassifikation, tiltrods for at det samlede artsantal vari- 

 erer. Senere kan man saa, hvis det viser sig formaalstjenlig, 

 foreta en opdehng i geografiske underavdelinger (faciès ell. hgn.) 

 igjen, idet man da holder sig til specialeiendommeligheter som 



^ Man maa her uvilkaarlig tænke paa Platons lære om ideerne (for- 

 merne), eller paa den „ideale grundform", som spillet en fremtrædende 

 rolle i plantesystematiken efter Linné's lid, da man fremdeles holdt 

 paa læren om artenes konstans (cfr. Sachs. „Geschichte der Botanik", 

 specielt p. 119). 



