Om Merker efter Istiden og om Isskillet. 263 



-det kunne lykkes at paavise Flytning af Materiale i moclsatte Ret- 

 ninger paa de Strækninger, der har lagt mellem Isskillet og Vaud- 

 skillet. Imidlertid niaa man bemerke, at Ismassernes Bevægelse i 

 Høifjeldstrakterne under selve Istiden har været væsentlig forskjel- 

 lig fra, hvad den var ved dens Begyndelse og under Afsmeltnin- 

 gen. Da Nedisningen var fuldt udviklet, havde Ismasserne nemlig 

 «n saa stor Mægtighed, at Undergrundens orografiske Forholde 

 kun spillede en mindre Rolle med Hensyn paa deres Bevægelse; 

 Ismasserne bevægede sig derfor ud fra Isskillet tvers over de Fjeld- 

 xygge, der laa i deres' Vei, uden at følge Dalsænkningerne melleni 

 ■dem; dette viser Observationen^ ved Fæmundssjøen og ligesaa 

 Høs;boras Kart over Jemtland i hans Arbeide, «Glaciala och 

 petrografiska Iakttagelser i Jemtlands Län», 1885. Anderledes 

 forholdt det sig, da Nedisningen begyndte, og under Afsmeltningen^ 

 naar Isens Mægtighed sank under en vis Størrelse, der naturlig- 

 vis afhang af de stedlige Forhold; Isen i Høiderne maa da have 

 ligget forholdsvis i Ro, idet den kun bevægede sig ned mod de 

 nærmeste Dalsænkninger, som Isrnasserae nu fulgte paa sin Be- 

 vægelse udåd. I Høiderne vil man altsaa væsentlig alene finde 

 Merker efter den egentlige Istid, medens man i Dalsænkningerne 

 ogsaa bør iagttage Spor efter den Bevægelse, der fandt Sted under 

 Nedisningen og Afsmeltningen. Merker efter Isskillets Flytning 

 kan det imidlertid være muligt, at man paa sine Steder kun vil se 

 lidet til paa selve Fjeldmarken ; saaledes f. Eks. i Herjedalen, hvor 

 Isskillet, som tidligere nævnt, antagelig har støttet sig til den Række 

 Fjeldhøider, der strækker sig fra Städjan mod NO. til Storsjøen i 

 Jemteland og er adskilt fraHøidestrækningerne langsRigsgrænsen ved 

 ■en lavereliggende Fjeldmark. I dette Tilfælde fandt rimeligvis Is- 

 skillets Flytning Sted paa den Maade, at Ismassernes Bevægelse i det 

 mellemliggende Terræu delvis ophørte, indtil Ophobningen var 



Isskillet. Dette kan man udenvidere slutte deraf, at der endnu i 

 lang Tid, efteråt den egentlige Indlandsis var forsvundet, holdt sig 

 lokale Bræmasser omkring de høiere Fjeldpartier i det Indre af Lan- 

 det pag. 264. Havde derimod Afsmeltningen foregaaet saa raskt, at 

 Snelinien var kommet til at rykke op over Ismassernes Høidepunkt, 

 kunde man saaledes, som An dr. Hansen (1. c. pag. 342 og følg.) 

 mener, tænke sig Muligheden af, at Isskillet under Afsmeltningen 

 holdt sig i samme Afstand fra Vandskillet, ja selv fjernede sig fra det. 

 Forresten har rimeligvis Snelinien dengang som nu lagt lavere paa 

 Vestsiden end paa Østsiden af Halvøen, hvilket naturligvis har virket 

 meget til at nærme Isskillet til Vandskillet. 



