264 O. E, Schiøtz. 



var bJeven saa stor, at Isen kunde drives væk over Vandskillet mod 

 Vest. Omvendt har under Afsmeltningen Bevægelsen langs Bun- 

 den lid i efter lidt bl evet svagere og svagere, medens Ismasserno 

 oventil bevægede sig udåd til begge Sider, indtil Niveauet endelig 

 sank saa dybt, at Isen alene kunde faa Udvei gjennem Dalsænknin- 

 gerne i Terrænet. Nogen merkbar Flytning af Materiale oppåa 

 selve Fj eldmarken vil der følgelig ikke kunne blive Tale om under 

 denne Tid. 



I vore Høifjeldstrakter kan man efter det ovenstaaende altsaa 

 adskille 3 forskjellige Faser i Istiden: 1)- Istidens Begyndelse,. 

 hvor Ismasserne følger Dalsænkningerne, 2) den egentlige Istid,, 

 hvor Isens Mægtighed er saa stor, at dens Bevægelse ikke betin- 

 ges af de orografiske Forhold, 3) Istidens Afslutning, hvor Ismas- 

 serne atter følger Dalsænkningerne *). Som sidste Led af Afsmelt- 

 ningsperioden faar man endelig, at Ismasserne opleser sig i 

 adskilte Dele om de enkelte større . Fjeldpartier paa Halvøen T 

 hvorfra der saa skyder lokale Jøkler ned i de fra dem udgaaendo 

 Fjelddale. 



At Afsmeltningen har foregaaet paa den her antydede Maade 

 i den ovenfor betragtede Del af Norge, viser de Merker, de tilbage- 

 vigende Bræmasser har efterladt sig i Form af Moræner. Paa 

 Grund af Egnens Beliggenhed ikke langt fra Vandskillet vil man 

 imidlertid alene kunne iagttage Spor efter den sidste Del af Af- 

 smeltningsperioden. I Fæmundselvens Dalbund træffer man saale- 

 des ved Sensjøviken og Snerta mægtige Moræner, som er blevne 

 efterladte af en Isbræ, der fyldte Dalen og ved sit Endepunkt nær 

 Viken havde en Mægtighed af mindst 170 m., Morænernes Høide 

 over Dalbunden. Denne store Isbræ, der kom nordenfra, forud- 

 sætter endnu Tilstedeværelsen af udstrakte sammenhængende Bræ- 

 masser længere mod Nord langs med Vandskillet. Derimod tyde 

 Morænerne i Fjelddalene og paa den lavere liggende Fjeldmark paa 

 en Tid, da Isdækket var blevet indskrænket til adskilte Bræmasser 

 omkring de høiest liggende Fjeldpartier. Det store Antal, hvori 

 disse Moræner optræder, saaledes i Osdalen, langs Bjørbækken, 

 og langs Bævlingaaen og Sagbækken østenfor Fæmund, viser at 



*) Af det ovenstaaende kan man drage den vigtige Slutning, at Erosionen 

 under selve Istiden ikke kan have været bestemmende for de nuvæ- 

 rende orografiske Forhold i vore Høifjeldstrakter. Derimod kan vel 

 Erosionen under Istidens Begyndelse og Afslutning have spillet en 

 betydeligere Bolle. 



