2 C. A. BJERKNES. 



side, da jeg jo forlængst har lagt alle studier af den art paa 

 hylle. Men som en af hans gamle elever skal jeg søge at bringe 

 noget frem alligevel. Uundgaaeligt blir det ellers for sammen- 

 hængens skyld, at et og andet maa gjenfortælles der er vel be- 

 kjendt, 



Keilhau foredrog mineralogi og geognosi og bergbygning, 

 mens Scherer havde metallm'gien og bergfabriklæren. Jeg har 

 seet anført, at Keilhau et par aar ogsaa skulde have læst over 

 metallurgi og teknologi, det maa i saa fald have været tidligere. 

 Men det tør have sin interesse at nævne ogsaa dette; thi man 

 har været tilbøielig til at sætte hans theoretiske anskuelser i 

 forbindelse med en meget aabenbar, fast utroelig mangel paa 

 kjendskab til kemien. Forklaringen ligger imidlertid paa et andet 

 sted, som nærmere vil sees. Her blot foreløbig dette, at fagmand 

 i kemien regnede han sig saa vist ikke for at være. Men saa 

 ukyndig var han ikke at han bhndt skulde løbet i en snare. 



Keilhau var en tænker som de færreste. Han grundede 

 dybt over tingene, ikke mindst over hvad sikkert og usikkert 

 kunde være i vor opfatning af mange grundforhold ; og han saa 

 sig flittig og vel omkring. Han havde sine grunde for hvad 

 han mente, det være nu at de var saa fyldestgjørende som han 

 selv troede eller ei; og saa gik han sin ensomme vei — mod 

 strømmen. 



I. Keilhau som mineralog, lians grundsyn. 



Jeg skal ikke opholde mig ved Keilhaus lærervirksomhed 

 som den der ogsaa havde at foredrage bergbygningslæren. Af 

 vigtighed er det dog at omtale ham i hans egenskab af minera- 

 log, om end hans hovedfortjenester paa langt nær heller ligger 

 der, thi det er geologen Keilhau, som jo interesserne samler sig 

 fortrinsvis om. En side af det mineralogiske studium har imid- 

 lertid været gjenstand for mere stadig fortsat tænkning og iagt- 

 tagelse. Og det en som nok de færreste bekyrnrer sig synderligt 



