LIDT OM KEILHAU OG HANS TID. 



om, vandt som man er til ikke at røre ved grundvolden men 

 bygge ubekymret videre. 



Tingenes egen dybt liggende natur paa de omraader umu- 

 liggjør jo at kunne hente noget udbytte til umiddelbar praktisk 

 af benyttelse; og hvad der indvindes, med sine store og usikre 

 omrids, har stundom vel kun en personlig værdi; men lønner en 

 ret ofte med gode ideer, til prøvelse og til berigtigelse under de 

 forestaaende detailarbeider. Den overbevisning (der fæstnede sig 

 efter overveielserne) om hvor ufuldstændigt, trods alle fremskridt, 

 man dog endnu forstod, hvad der gik for sig i det skjulte, kom 

 ham da særlig for øie i hvad han saa, eller mente at se, som 

 den forskende geolog. 



Under sine forelæsninger i 1845 gav Keilhau os først en 

 indledning til mineralogien. Ellers læste vi efter Naumanns Lehr- 

 buch der Mineralogie, Berlin 1828, en lærebog han særlig gav 

 sin anbefaling. 



I den Keilhauske indledning, „den forberedende mineralogi", 

 gjennemgikkes da mineralernes morphologiske, deres fysiske og 

 endelig deres kemiske kjendemærker. Og navnlig under disse 

 sidste afsnit kom hans grundforestillinger frem, ligesom jo de 

 samme tanker ogsaa fik sit fulde udtryk i en udførligere frem- 

 stilling hos Naumann. 



Saaledes heder det hos Keilhau, efteråt han har omtalt de 

 mere let forstaaelige omvandhnger af et mineral gjennem ak- 

 tioner udenfra — under indvirkning af fugtighed og varme, af 

 lys og luft, — at undertiden finder der ogsaa gaadefulde indre 

 dekompositioner sted. 



„Og vanskelighederne i at forklare sig disse bestaar deri, 

 at man finder mineraler sammensatte af andre stoffer end de 

 hvoraf de hidtil bestod, og hvorved de fremtraadte som (nye) 

 individer, der var forøgede og formindskede ved fremmede stoffer, 

 uden at det kunde antages at disse var kommen udenfra ! — 

 Herben hører epigenierne. Saaledes ogsaa feldtspatens og 

 glimmerens omvandling til speksten og serpentin, der indeholder 



